Dobrý den.
Co jste dělali v roce 1985?
V Retru si dnes připomeneme spuštění
jaderné elektrárny Dukovany,
také naše vítězství na mistrovství světa v hokeji
a znovuobnovení lanové dráhy na Petřín.
Jaderná elektrárna Dukovany.
Ano, tak vypadá rozestavěné dílo. Dívejte se pozorně.
Nikdo z nás se nedíval na to,
jestli je v práci osm hodin nebo dvanáct hodin, šestnáct hodin.
Každý chtěl odvést to nejlepší, co v něm je.
Hlavní město Československé socialistické republiky
se chystalo na velkou sportovní událost.
Hokejová elita nastoupila na startovní čáru.
Ta atmosféra, na tu se nedá zapomenout.
Praha prostě žila hokejem, celé Československo žilo hokejem.
Vedení dopravního podniku mě požádalo,
jestli bych měl zájem se podílet na obnově lanové dráhy,
což jsem se vůbec dlouho nerozmýšlel.
Okamžitě jsem kývl.
Sovětský svaz, náš vzor.
To bylo heslo, které jsme za normalizace často slýchali.
Znali ho i lidé,
kteří připravovali spuštění jaderné elektrárny Dukovany.
A v tomto případě mělo své opodstatnění.
Sovětští odborníci se totiž na stavbě
a zahájení provozu přímo podíleli.
Z výšky 145 metrů z ramene jeřábu Linden
vypadá stavba zajímavě. Je na co se dívat.
Rozestavěné bloky chladicí věže, komíny, jeřáby, komunikace.
Všechno je přehledné, logicky uspořádané.
Ale všechno vypadá tak trochu jako model.
Tady je část původní sovětské dokumentace,
podle které se stavěla reaktorovna.
Dokumentace vypadala následovně, kdy na původní výkresy,
které dodal Leningrad, doplnila česká strana
překlad poznámek a převod norem,
podle kterých se dodával materiál, beton, výztuž a podobně.
Převedli ho na české normy a podle toho se stavělo.
Zemní práce byly na hlavním výrobním bloku
zahájeny v roce 1977.
Potom v roce 1978 začala betonáž základní desky reaktorovny
prvního bloku a pak následně další roky.
Tady podle té dokumentace byl stavěn jaderný ostrov,
což když se tady podíváme na situačku,
tak tady to byla reaktorovna, budova pomocných aktivních provozů
a dieslovna a superhavár.
Tyto byly dodávané podle sovětské dokumentace.
Ty okolní objekty už dodával Energoprojekt Česká republika.
Pro každou velkou stavbu je to obvykle problém číslo jedna.
Lidé, desítky, stovky, tisíce lidí.
V určité profesní skladbě, v odbornosti, ve vzdělání.
Kde je ale vzít?
Součástí přípravy personálu byla ještě povinná příprava
v Sovětském svazu, to období trvalo čtyři měsíce.
Zpočátku byla i jazyková bariéra,
ale toto překladové období trvalo asi tak měsíc.
Pak do toho jazyku se člověk vpravil
a už jsme se bezpečně o všem domluvili.
Lidé z Dukovan jsou z Prahy, Voroněže, Bratislavy, Oděsy,
od Plzně, všechna místa nemůžeme vyjmenovat.
Pracuje tu přes 4 000 montážníků od nás
a více jak jedno sto ze Sovětského svazu.
Je pravda, že pár mladých kluků si odtamtud přivezlo i manželky.
Jsou to šikovná děvčata a mluví nádhernou měkkou češtinou.
-Pracují tady? -Pracují tady. Ano.
Je docela samozřejmé, že se na novém pracovišti
daří zaktivizovat mladé odborníky,
že se daří zapojit téměř všechny do úkolů,
které naše energetika potřebuje.
Mladí lidé jsou tvořiví, mají chuť vymýšlet, zlepšovat, hledat.
Zatím to víc platí právě pro svazáky na závodě,
ve velínu, na elektrárně.
Ale v Dukovanech jsou dvě svazácké organizace.
Tady pracovalo na elektrárně zhruba 12 000 lidí.
Dodavatelů...
Samozřejmě to muselo být zabezpečené
po stránce bezpečnostní.
Tady byl oddíl Veřejné bezpečnosti.
Byl tady i útvar Státní bezpečnosti,
takže jsme víceméně byli pod kontrtolou.
Pro osádku prvního bloku jaderné elektrárny Dukovany
neznamenal silvestr jenom přelom z roku na rok,
ale vlastně historický okamžik. Po zasedání řídicího štábu stavby
podepsali odpovědní pracovníci souhlas k zahájení
fyzikálního spouštění. Ve stejný den odpoledne
byla zavezena do reaktoru první kazeta s palivem.
Po vystřídání směny v deset hodin jsme po jedenácté hodině večer
najeli reaktor, takže my jsme slízli smetanu za ostatní.
Bylo to trošičku nečekané, protože fyzici nespočítali
dobře kritický stav, mělo k němu dojít asi ve čtyři ráno,
takže na blokové dozorně nebyla žádná delegace,
žádní velcí šéfové.
Lidé jsou připraveni na provoz jaderné elektrárny.
V průběhu fyzikálního spouštění zejména operativně-řídicí personál
vlastně poprvé dostává do rukou chování reaktoru.
Měli jsme teoretické znalosti, které byly podpořeny stážemi
na slovenské elektrárně V1, ale bylo to něco nového.
Těžko se to dá popsat.
Snad by se to dalo srovnat s tím, když si koupíte nové auto,
nastartujete ho a rozjedete se s ním.
Asi takhle já bych to popsal technicky.
Tento pocit to asi byl.
Energetické spuštění prvního bloku elektrárny Dukovany
bylo zahájeno 24. února a už za měsíc
reaktor pracoval na stoprocentním výkonu.
V té době nikdo z nás se nedíval na to,
jestli je v práci osm hodin nebo dvanáct hodin, šestnáct hodin.
Každý chtěl odvést to nejlepší, co v něm je.
Nyní se nacházíme na první společné dozorně.
Je to místnost, kde jsou centralizované ovládání
a signalizace plus sledování parametrů
prvního výrobního bloku,
to znamená prvního a druhého bloku.
Toto zařízení je v podstatě až na drobné výjimky
v původním stavu.
-Ta funkční? -Ta funkční samozřejmě.
Na Dukovanech pracoval jeden z nejlepších
škodováckých montérů turbinářů pan Skála
a ten velice dbal na to, aby každá turbina měla jméno.
Proč na to dbal?
Protože ten člověk se k tomu choval úplně jinak.
Nebylo to jenom železo, ale byla to Lenka,
což jistě slyšíte už v tom jméně, jak je to krásné.
To bylo podle manželek, musím říci i milenek i děvčat.
Tak jak je to napadlo.
Patřičně se to vždycky oslavilo.
To je strašně důležité zařízení.
Telefonní budka na strojovně.
Všichni vidí, je tady velký hluk.
zatímco když se zavřete, tak můžete v klidu telefonovat
a je vám na druhém konci drátu rozumět.
Proto tu zůstala až doteď.
V areálu se nachází celá řada takových skulptur
nebo nějakých abstraktních věcí, protože umělci v republice
samozřejmě také potřebovali mít nějaké zaměstnání,
takže takovým velkým projektům byla vždycky nějakým způsobem
přidělena ta díla, která se tam nějak instalovala.
Já si myslím, aspoň se to traduje,
že je to jásající vědec, že se mu konečně podařilo rozbít atom.
Jsme na jaderné elektrárně.
Je neděle 19. července 1987, 13 hodin.
Právě od této chvíle má Československo
druhou jadernou elektrárnu.
Hlásíme se vám z blokové dozorny čtvrtého výrobního bloku
jaderné elektrárny Dukovany v Jihomoravském kraji,
který je ode dneška předán do zkušebního provozu.
Já jsem vám tady přinesl ukázat kroniku,
kterou jsme tady založili při spouštění prvního bloku.
Tato tradice se udržela až do dnešní doby.
Máme tady korejskou delegaci, čínskou delegaci.
Je tady návštěva tehdejšího předsedy federální vlády
doktora Štrougala.
Krátce po osmé hodině přicestoval do Dukovan
předseda federální vlády Lubormí Štrougal
při příležitosti uvedení prvního bloku jaderné elektrárny do provozu.
Spolu se soudruhem Josefem Hamanem a dalšími členy
stranické a státní delegace a s hosty si prohlédl
provozy prvního bloku včetně reaktorového sálu
a zajímal se o nastávající úkoly budovatelů.
Při té návštěvě vládní tady byla jedna taková legrační záležitost,
kdy před delegací běžel bezpečnostní technik
tak asi dvacet metrů a rozprašoval lesní sprej.
Aby navoněl prostor.
Aby navoněl prostor, protože ten prostor byl tak, jak byl.
Těch záchodů tam moc nebylo.
Ve stejný den, kdy byl spuštěn první blok jaderné elektrárny
Dukovany, se konalo finálové utkání mistrovství světa v hokeji.
Ten den jsme hráli s Kanadou, ale ještě předtím s dalšími týmy,
mimo jiné i se Sověty, tak se podívejte,
jak to tenkrát vlastně všechno bylo.
Tento rok posedmé v historii svěřili Československu
uspořádání mistrovství světa v ledním hokeji.
My jsme tenkrát pochopitelně vysílali česko-slovensky,
takže ten komentář nebo schéma komentování vypadalo tak,
že Čech komentoval deset minut a Slovák komentoval deset minut.
Žádný odborný spolukomentátor tehdy nebyl,
takže jsme se normálně střídali po deseti minutách
s tehdejšími kolegy ze Slovenska.
To byli Ivan Niňaj a Ján Lacko.
Vysílali jsme z takových minikabin, které byly umístěny
v jedné z tribun pražské sportovní haly.
Vedl tam zvláštní vchod, labyrintem schodů se tam došlo.
Ony ty kabiny byly takové nudle úzké,
takže my jsme se tam s kolegou ze Slovenska
těžko vešli vedle sebe.
Ještě tam někde byl monitor, na který skoro nebylo vidět.
Podmínky nebyly jednoduché.
Navíc tam bylo veliké okno, které se nesmělo otvírat,
protože zvukaři křičeli, že jim randál z haly dělá neplechu.
My jsme komentovali z takového zvláštního akvária.
Reklamy nebyly vůbec žádné. Led byl úplně čistý.
Tady nic takového nebylo.
Jestli byly nějaké reklamy, to bylo tak nanejvýš Bílá labuť
a nějaké takové reklamy, které byly na ochozech.
Ale jinak ledu se to netýkalo.
ZNĚLKA MISTROVSTVÍ SVĚTA
Ke každoročnímu vrcholu šampionátu patří utkání
československého a sovětského týmu.
Ta atmosféra, na tu se nedá zapomenout.
Praha prostě žila hokejem, celé Československo žilo hokejem.
I když to nebylo už tak vyhrocené jako v 70. letech,
kdy hokej byl jakousi náhražkou toho,
jak jsme dopadli po srpnu,
tak přece jen pořád to v lidech bylo.
To, že jsme Rusáky porazili a že jsme se stali mistry světa,
tak to v lidech vyvolalo obrovskou euforii.
K jedinému vítězství z roku 1978 právě z pražského ledu
jsme tedy přidali další.
Jsme ve velínu, kde se obsluhuje klimatizace sportovní haly.
V roce 1985 jsem tady byl, vše probíhalo bez problémů.
Tady se jedná jenom prakticky o větrání, o větrání šaten.
Napřed vytápění, potom větrání.
Pokud bylo zapotřebí vytopit halu,
tak se to používalo,
z velínu se to zapínalo a kontrolovalo přes teploměry.
Tady dělal nějaký Šeberka, to byl kdysi politický vězeň.
Při těchto akcích nesměl do práce.
Přihlížíte návštěvě předsedy federální vlády Lubomíra Štrougala
i gratulaci velkého poraženého,
trenéra sovětské sborné Viktora Tichonova.
My jsme potom večer byli v Paláci kultury
na slavnostním banketu,
kde se vyhlašovali nejlepší hráči šampionátu.
Já jsem tam byl s hráči, já jsem byl prakticky
stejně mladý jako oni, o něco starší.
Jirka Lála s Králíkem mi říkali: Hele, nás to tady nebaví.
Pojeď s námi do Sporthotelu do Průhonic.
My tam máme takové soukromé mecheche.
Oni tam bydleli po celou dobu mistrovství
a vždycky jezdili s policejním doprovodem do sportovní haly
po dálnici, to bylo velké haló po Praze,
protože se vědělo, že jede československý tým.
Tak jsme tam odjeli a skutečně tam jsem se přesvědčil o tom,
že hokejisté jsou bohatýři nejen na ledě,
protože co se tam vypilo, to bylo neskutečné.
Upřímně řečeno, nevzpomínám si,
jak jsem se dostal tenkrát domů,
ale ráno jsem se probudil doma a bylo to dobré.
Takže to byla taková tečka za tímto šampionátem,
který skutečně nikdy nevymažu z paměti.
Je to krásný pocit.
Jsme hrozně rádi, že už je to za námi,
protože hrozně pracovaly nervy.
Myslím si, že se to lidem muselo líbit.
Děkujeme, že nám tak pomohli.
Pavle, jaký pro tebe byl rok 1985? Co se v něm všechno stalo?
V tvém životě soukromém i v tom profesním.
Samozřejmě že míříš na mistrovství světa v Praze 1985,
kdy jsme po dlouhé době zase se stali mistry světa,
ale jinak se nic vážného v tom roce opravdu nestalo.
Fakt ne?
Ne. Všecko bylo podřízené mistrovství světa.
Všichni hráči a lidé, kteří byli kolem,
dělali všechno pro to,
aby se v Praze po dlouhé době zase vyhrálo.
V prvním vzájemném zápase získala sborná pohár mistrů Evropy.
V druhém začala ztrácet naději na titul mistrů světa.
Ono se vždycky říkalo, že Rusáci se nemůžou porážet,
ale porazit se dají, takže jsme se konečně tady v Praze,
i když jsme první zápas prohráli 1:5,
koncentrovali na to,
abychom je porazili i v tom dalším zápase
ve finálové skupině, to se podařilo 2:1.
Tím jsme udělali první krok k tomu, abychom se stali mistry světa.
-Byl to těžký zápas? -Samozřejmě.
S Rusy je každý zápas těžký.
Já nepamatuji, že by s Rusy byl lehký.
Byl, když jsme dostali nasypáno třeba 8:1,
tak to byl lehký zápas, protože tam už není koncentrace,
tam už není nic, ale jinak všechny ty zápasy s Rusy,
tenkrát se Sověty, byly vypjaté,
byly ohromně vypjaté tou atmosférou, která tady byla.
My jsme Rusy tak nahlodali, že oni prohráli i s Kanadou,
což bylo pro nás obrovské překvapení.
My jsme si mysleli, že prakticky už budeme
mistry světa před posledním utkáním,
ale ono ejhle, ale bylo to takové správné zakončení,
protože finálový zápas hrát v poslední den
je pro diváky hrozně atraktivní. My jsme pomalu nemohli spát.
Chodil doktor po pokojích, jestli nechceme prášek na spaní.
Někdo si ho vzal, někdo ne,
protože já když si vezmu prášek na spaní,
tak druhý den jsem z toho tak zblblý,
že bych na led ani nevlezl.
Někdo si vzal prášek na spaní, takže to usínání bylo těžké.
Atmosféra v šatně před zápasem byla výborná.
Neměli jsme co ztratit, byli jsme doma.
Vyprodané hlediště, samí fandové.
Bylo to i v televizních šotech vidět,
jak nám všichni drželi palce u obrazovek.
Není to naopak zátěž, když vidíte,
jak ti lidé do vás vkládají naděje?
Zátěž to je, ale jen do doby, než vylezete na led.
Pak to z vás spadne a děláte prakticky práci,
kterou umíte a kterou jste celý život dělali.
Ta práce, zvlášť v takovém finálovém stavu,
vás hrozně moc baví.
Také to bylo vidět, že jsme hráli výborně hokej.
-Ti lidé vás táhnou? -Tlačí. Obrovsky pomáhají.
To je šestý nebo sedmý hráč.
Když počítám s gólmanem, tak sedmý hráč.
Šestý je hráč na ledě. Diváci byli fantastičtí.
Atmosféra v Praze byla vynikající.
Jak jste si pak užili vítězství?
Někteří hráči to trošku přepískli už po zápase,
který jsme odehráli. Já si pamatuji,
že třeba Vláďa Růžička s Mildou Hořavou
si dali asi dvě nebo tři vodky před tím,
než jsme šli na závěrečný ceremoniál.
I když k tomu pili minerálku, tak to bylo znát,
že už nejsou ve své kůži.
Ta oslava začala už v kabině.
V Průhonicích už to pak dojíždělo, protože únava byla velká,
tak jsme si dali pár piv samozřejmě.
Únava skolí každého,
takže někdy ve dvě nad ránem jsme zalezli do postelí
a bylo vymalováno.
Doufám, že mi nedáte košem, když vás teď pozvu na Petřín.
Někdo půjde pěšky a jiný se rád sveze lanovkou.
Ta byla v průběhu historie několikrát slavnostně otvírána
a méně slavnostně zavírána.
Poslední uvedení do provozu proběhlo v roce 1985.
Od té doby lanovka jezdí dodnes.
V poslední době se hodně hovoří i píše o tom,
že v Praze bude opět dána do provozu lanová dráha na Petřín.
Jak je to, soudruhu náměstku, doopravdy?
Je to pravda.
Mně bylo asi dvanáct let, když jsem sem chodil za otcem,
který tady pracoval od roku 1953 až do roku 1965.
Lanovka mi učarovala, takže jsem měl vidinu,
že sem půjdu pracovat po vyučení,
protože jsem se učil u dopravních podniků elektromechanikem.
Bohužel v roce 1965 lanovka skončila sesuvem trati,
takže z mé vize nezbylo nic.
Nikdo v té době nepředpokládal, že to bude stát dvacet let.
To teda nikoho z nás nenapadlo.
První lanová dráha na Petřín začala jezdit v roce 1891,
aby zajistila provoz k nově postavené rozhledně.
Tato lanovka jezdila jenom do první světové války,
kdy byl z úsporných důvodů její provoz zastaven.
Teprve v roce 1931 Elektrické podniky hlavního města Prahy
se chopily příležitosti blížícího se sokolského sletu
a lanovou dráhu zásadním způsobem zrekonstruovaly.
O zastavení provozu této úspěšné dráhy
se postaraly velké deště v roce 1965,
kdy došlo k rozmočení petřínské stráně.
V červnu 1965 tady došlo k velkým posunům půdy
a k poškození tratě.
Teprve na začátku 80. let se začalo hlavní město Praha
znovu zabývat myšlenkou obnovení lanové dráhy,
protože to byla velká turistická atrakce.
Od roku 1981 probíhaly náročné stavební práce.
V roce 1983, v té době otec už byl v důchodu,
mě vedení dopravního podniku požádalo,
jestli bych měl zájem se podílet na obnově lanové dráhy,
což jsem se nijak moc dlouho nerozmýšlel.
Okamžitě jsem kývl.
Právě dnes začaly práce na celkové montáži stroje.
O jeho bezporuchový chod se tak podle rodinné tradice
bude starat strojmistr Miroslav Fürst mladší
a možná že v jeho práci bude pokračovat
i některý ze tří Fürstů nejmladších.
Byl přesně daný termín tenkrát stranou a vládou.
15. června roku 1985 lanovka musí být v provozu,
kdyby, jak se říká, čert na koze jezdil.
Když vám řeknu, že 15. června ve čtyři hodiny ráno
na dolní stanici ještě stálo lešení,
kde zedníci obkládali mramory, tak tomu nikdo nebude věřit.
Je pravda, že konce byly hektické,
že jsme tady byli také tři dny v kuse.
Povedlo se to.
Na spartakiádu 15. června v devět hodin
bylo slavnostní zahájení.
Událost to byla.
Naposledy se tu dalo něco podobného zažít před 20 lety a 8 dny.
Nejprve přesně v deset hodin slavnostní zahájení.
A pak už první jízda nahoru.
Pracovní podmínky byly pro strojníky hrozné,
protože projektant na řídicím stanovišti
zapomněl vyprojektovat okno nebo jakékoliv větrání.
Tam bylo 50 až 55 stupňů tepla,
takže my jsme tam sloužili jen tak v trenkách a nohy v lavoru.
Po dvou hodinách jsme se střídali, protože to nešlo vydržet.
Nacházíme se v podzemí lanové dráhy, důležitém bodu,
a to je napájení systému lanové dráhy.
Napájení je zde z roku 1985 založeno
na klasickém napájení Pražské energetiky
primárním napětím 22 kilovolt.
Těchto 22 kilovolt je transformováno
na normálních tři sta osmdesát dvě stě dvacet,
které slouží pro pomocné obvody.
Zvláštní kapitolu představuje statický měnič
stejnosměrného proudu, který je zde.
Všecko výrobky českých firem.
Zařízení, které otvírám, je rozvodný systém nízkého napětí,
který slouží pro rozvod a napájení pomocných obvodů,
signalizace, osvětlení, topení a všech prvků,
které lanovka ke své činnosti potřebuje.
Tady vidíme dvojkolí vozu lanové dráhy,
které se vyznačuje tím, že na jedné straně
je kolo s nákolkem, zatímco na druhé straně
má to kolo tvar válce, což je proto,
aby vozy mohly projíždět přes takzvanou Abtovu výhybku,
kde je jedna kolejnice vždycky přerušena,
aby tím místem mohlo procházet tažné lano.
Lanová dráha na Petřín je dnes dlouhá 510 metrů
a překonává výškový rozdíl 130 metrů.
Když jsem tady začal, tak sem začal chodit můj syn,
který potom se také vyučil elektrikářem.
V současné době tady pracuje jako strojník.
Doufám, že má zase dva kluky, takže možná půjdou v šlépějích,
takže ta generace bude pokračovat dál.
Rok 1985 už je minulostí.
V roce 1986 si připomeneme zahájení výroby Škody Favorit
a vypuštění stanice MIR na oběžnou dráhu.
Tak se na vás těším, mějte se hezky a na viděnou.
Skryté titulky: Věra Kotlínová Česká televize, 2013