Vítejte v Retru. Vítejte v roce 1984,
ve kterém se Brunej stala nezávislým státem,
světlo svět spatřily první macintoshe,
Ronald Reagan vyzval k zákazu používání chemických zbraní
a na moskevské akademii věd vznikla legendární hra Tetris.
A co se dělo v Československu?
Rok 1984 znamenal příchod
jednoho unikátního elektronického přístroje.
Tesla se dokonce chlubila tím, že tento přístroj
zvaný Tesla KM 340 vyvinula a dala do výroby v rekordní době.
Nobelovu cenu získal druhý Čechoslovák v historii.
To byla událost, která spíš tomu režimu nadělala těžkou hlavu.
Seifert byl spisovatelem,
který po roce 1969 dlouho nemohl publikovat.
Do kin dorazil nezapomenutelný film Jiřího Menzela a Bohumila Hrabala.
Ono to spojení Hrabal, Menzel je opravdu unikátní,
protože oni nějak snad byli napojeni na stejnou vlnu,
měli stejnou krevní skupinu.
A teď se vypravíme do světa literatury.
V roce 1984 získává Nobelovu cenu
básník a spisovatel Jaroslav Seifert.
Výstavu o životě a díle Antonína Zápotockého otevřeli
dnes ve Středočeském muzeu v Roztokách u Prahy.
Expozici připravili na počest letošního 100. výročí
narození Antonína Zápotockého. Využili na ní též dokumenty
a fotografie z fondu Ústavu marxismu-leninismu ÚV KSČ
a Muzea Klementa Gottwalda v Praze.
Další zpráva je ze Stockholmu,
kde dnes udělili Nobelovu cenu za literaturu pro rok 1984
i národnímu umělci Jaroslavu Seifertovi.
Rozhodnutí o Nobelově ceně za literaturu v roce 1984
bylo oficiálně oznámeno a dostalo se na vědomí
české nebo československé veřejnosti.
To byla samozřejmě zpráva,
kterou ten režim nemohl obejít nebo se jí nějak vyhnout.
Jaroslav Seifert byl druhým Čechoslovákem,
který byl oceněn Nobelovou cenou.
Tu první získal v roce 1959 Jaroslav Heyrovský
za objev polarografie.
Já jsem dneska přišel k vám, abych vám upřímně pogratuloval
k té radostné události, která vás potkala,
udělení Nobelovy ceny.
-Děkuji. -Uznání za vaši literární tvorbu,
za vaši básnickou krásnou tvorbu celoživotní.
Pak soudruh Klusák předal národnímu umělci Jaroslavu Seifertovi
pozdravný dopis Ministerstva kultury ČSR.
To byla událost,
která spíš tomu režimu nadělala těžkou hlavu.
Seifert byl spisovatelem, který po roce 1969
dlouho nemohl publikovat, pro režim to byl nepohodlný člověk.
Sice byl to tak velký spisovatel s takovým mezinárodním renomé,
ke kterému se nemohl režim chovat tak, že by ho úplně zakazoval,
ale rozhodně se tím nechlubili.
To bylo vnímáno jako podpora ze zahraničí pro obecně českou,
slovenskou nezávislou literaturu a pro celý velký segment kultury,
který byl po roce 1969 nebo od začátku 70. let vyřazen,
neměl žádný přístup k veřejnosti.
To, co říkám, by nemělo asi nic ubrat na významu Nobelovy ceny.
Ona byla udělena za literaturu a bylo to jako uznání
jednomu konkrétnímu spisovateli. Samozřejmě člověk rozhodnutí
tehdy Nobelovy komise přeci jenom musí chápat trošku v kontextu doby
a řekněme také opravdu trošku jako projev podpory nebo uznání
české a slovenské nezávislé kultury.
Ve švédském hlavním městě Stockholmu byly dnes
slavnostně předány letošní Nobelovy ceny.
Nobelova cena za literaturu byla udělena
českému básníkovi, národnímu umělci Jaroslavu Seifertovi,
který se však nemohl ze zdravotních důvodů předání osobně zúčastnit.
Z rukou švédského krále Carl Gustafa za něho
toto vysoké ocenění převzali jeho dcera a syn.
Národní umělec Jaroslav Seifert vytvořil osobitý typ
proletářské a intimní poezie,
která obohatila pokladnici světové kultury a umění.
Když v roce 1979 v Japonsku představili
první přenosný přehrávač walkman,
byla z toho revoluce v poslechu hudby.
Walkman se stal takovým hitem, že se začal vyrábět i u nás.
Walkman přišel někdy kolem roku 1980.
Tesla se dokonce chlubila tím, že tenhle ten přístroj
zvaný Tesla KM 340 vyvinula a dala do výroby v rekordní době.
První se objevily v prodejnách na Vánoce na sklonu roku 1984
za cenu 1 650 korun, což byl zhruba jeden měsíční plat.
Bohužel to byla nakonec právě cena, která přístroj zničila.
A přitom to vůbec nebyl špatný výrobek.
Magnetofon byl na čtyři tužkové baterky,
což bylo v té době už poměrně hodně,
protože světové walkmany si vystačily jenom se dvěma.
Přístroj měl v základní výbavě poutko,
za které se dal nosit v ruce,
takže člověk takhle šel a nesl si walkmana.
Dále k tomu byl řemínek přes rameno.
Ten se přichytával tady na tu úchytku.
Bylo mu vyčítáno, že nemá sponu na opasek,
protože ta byla v té době už velmi vyžadována,
ale zase na druhou stranu měl výhodu,
že měl oddělenou regulaci levého a pravého kanálu na hlasitost
a měl přepínač typu pásku FeCr.
Dal se k němu připnout napájecí zdroj
a dala se k němu připojit dvě sluchátka.
V základní výbavě byla jenom jedna sluchátka,
ale dala se přikoupit, takže když šel pár po ulici,
tak mohli poslouchat z jednoho walkmana tu samou skladbu.
Ve své době mu byla vytýkána vysoká hmotnost,
protože když to člověk měl nosit buď v ruce, nebo v kapse,
tak mu to kapsu utrhlo.
Je to klasická Tesla, to znamená spolehlivý stroj,
co se týče délky života, takže jeden z těch walkmanů
skutečně i po 28 letech funguje bez problémů.
Řekněte mi, co si myslíte třeba o tomto výrobku?
Je to moc pěkné, ale je třeba, aby už to bylo na trhu,
protože já už na to sám osobně čekám hodně dlouho.
Mně se to tady líbí, ale bohužel to není v obchodech.
A také různé věci vypadají různě.
Nedají se třeba sestavit dohromady, aby to vypadalo slušně.
Ačkoli elektronika byla obecně jedním z druhů zboží,
které byly v socialistickém Československu obtížně dostupné,
Tesla KM 340 byla tak trochu výjimkou.
Dostupný byl, protože byl na svou dobu byl poměrně drahý,
takže kdo měl tuzexové bony, koupil raději v Tuzexu.
Hlavně v té době se tady začaly objevovat
pašované laciné walkmany, které se prodávaly na černém trhu
zhruba za pět set korun, které sice neuměly skoro nic.
Neuměly ani převíjet zpět, ale cenově byly dostupnější.
Více než 130 magnetofonových nenahraných a nahraných kazet,
několik sluchátkových přehrávačů, větší množství videokazet
a dalších věcí v celkové hodnotě skoro dvacet tisíc korun,
ke kterým se majitel zcela úmyslně nehlásil,
našli příslušníci Obvodní správy Sboru národní bezpečnosti z Prahy 6
ukryté nedaleko místa, kde se konala tzv. černá burza.
Sešlo se zde na tři sta lidí. Zatímco jedni zde chtěli vyměnit
několik gramodesek, kazet či jiných věcí ze svých sbírek,
druzí si zde otevřeli doslova obchod,
a to v každém případě pro ně výnosný.
A tak bylo určitě na místě, aby původ nadměrného množství zboží
určeného ke spekulativnímu prodeji vysvětlili.
A to právě někteří z návštěvníků černé burzy dost dobře neuměli,
a tak je tedy čeká postih podle zákona.
Výroba československého walkmanu vydržela necelé tři roky
a byla ukončena jako neúspěšná.
Kvůli sovětské invazi do Afghánistánu mnoho západních
zemí bojkotovalo olympijské hry v Moskvě v roce 1980.
O čtyři roky později, když se olympiáda konala v Los Angeles,
se situace obrátila.
Sportovci z mnoha socialistických zemí zůstali doma.
Jako opatření vyvolané antisovětskou hysterií
ve Spojených státech charakterizovali účastníci
dnešní tiskové konference v Moskvě rozhodnutí
národního olympijského výboru Sovětského svazu o neúčasti
sovětských sportovců na letních olympijských hrách v Los Angeles.
Toto naše rozhodnutí je konečné,
zdůraznil předseda výboru Marat Gramov.
Nemohli jsme přijmout jiné rozhodnutí,
když americké úřady porušily olympijskou chartu tím,
že v rámci antisovětismu mlčky přihlížely činnosti
různých extremistických, emigrantských a teroristických
skupin, které se zcela otevřeně připravovaly na zúčtování
se sovětskými sportovci.
Pane Koláři, proč nejeli českoslovenští sportovci
na olympiádu v roce 1984 v Los Angeles?
Když nepřijelo těch více než šedesát států do Moskvy,
tak hlavně na pokyn Jimmy Cartera, prezidenta Spojených států,
a ty další olympijské hry se měly konat ve Spojených státech,
tak bylo nabíledni, že nějaká odveta se bude připravovat.
Nicméně ono to zase nebylo tak jednoduché,
protože tady v tom vývoji Sovětského svazu došlo k tomu,
že v mezidobí mezi Moskvou a Los Angeles zemřel Leonid Brežněv.
Po něm nastoupil Jurij Andropov,
který dělal takovou malou perestrojku.
Do vedoucích funkcí v sovětském olympijském hnutí
postavil nové lidi, kteří chtěli překonat
tady tu vzájemnou averzi a ten víceméně očekávaný odvetný bojkot.
Měli překonat všechno, jenže bohužel na počátku roku 1984
zemřel Andropov a nastoupil Černěnko,
který se vrátil k studenoválečnické politice Brežněvově
a starých sovětských komunistů.
A bylo tohle všechno i těm sportovcům jasné,
že tedy za Andropova to vypadalo nadějně,
a pak když tedy nastoupil Černěnko, že to jsou ty staré struktury,
že to tam nepůjde?
Byli zaskočeni vůbec sportovci, když se řeklo ne, nejedete?
Já myslím, že sportovci tak zaskočeni zpočátku nebyli,
jako byli zaskočeni funkcionáři
Československého olympijského výboru,
protože v roce 1984 se už začaly projevovat takové první výsledky
vědeckého programu ve sportu, který byl přijat
komunistickou stranou v roce 1974, a to bylo vidět.
Když si vzpomenete, tak v roce 1983 bylo
mistrovství světa v atletice se spoustou úspěchů.
Veslaři vítězili.
Zimní olympijské hry v Sarajevu byly jedny z nejúspěšnějších,
a tak se očekávalo,
že něco podobného bude i v Los Angeles.
Dokonce jak se plánovalo tenkrát, tak bylo naplánováno 19 medailí.
Sice plány se někdy nesplňovaly, ale plán byl.
A teď mi vysvětlete, jak to, že Rumuni jeli?
Rumuni jeli, ale to je zase zajímavé a ono se pořád říká,
že to byli odbojníci,
že Ceausescu se postavil proti Sovětskému svazu.
Ale oni nakonec jeli z toho důvodu, že Samaranch,
když už použil ještě i po tomto oficiálním vyhlášení bojkotu
řadu nástrojů, aby přesvědčil ty socialistické státy k tomu,
že bojkotovat hry a zvláště z toho naprosto pofidérního důvodu,
že tam je smog, že ty hry jsou komerční a tak dále,
tak když se mu to nepodařilo, tak jim řekl,
že je všechny vyloučí z mezinárodního olympijského hnutí.
To si zase ten socialistický blok nemohl dovolit,
takže Rumuni využili toho, že Alexandr Siperco, Rumun,
byl první zástupce Samaranche v Mezinárodním olympijském výboru.
A aby ani toho Siperka nevyhodili, aby si tu funkci zachoval,
tak ti Rumuni tam jeli se souhlasem Sovětského svazu,
toho velkého otce celého socialistického tábora.
Každý den vycházejí na veřejnost nové podrobnosti
o teroristických přípravách nejrůznějších organizací
v Los Angeles proti sovětským sportovcům
a sportovcům dalších socialistických zemí.
Ke slovu se přihlásili rasisté z Ku-Klux-Klanu,
Liga na obranu Židů známá svými pumovými atentáty
proti sovětským úřadům a občanům pracujícím
v Organizaci spojených národů v New Yorku.
Ta poslala do Los Angeles svá komanda.
Veřejně vystoupila známá teroristická organizace
nazvaná Mladí Američané, bojovníci za svobodu.
Připravovaly se únosy sportovců ze socialistických zemí.
Co sportovci naši? Co to s nimi udělalo?
Sportovci, kteří pořád věřili, že se tam pojede,
a připravovali se, tak s těmi to opravdu zamávalo.
Oni byli nuceni vystupovat v médiích, aby řekli,
že to rozhodnutí bylo správné, že to do Los Angeles opravdu nejde,
když tam je taková zločinnost a když se tam připravují pikle
proti sportovcům ze socialistického tábora,
ale na druhou stranu pro většinu to měl být vrchol kariéry.
Když si vezmeme třeba Jarmilu Kratochvílovou,
tak ta v té době vítězila, kde mohla.
Tu zlatou olympijskou medaili nezískala.
Asi největší takový příklad, jak to s nimi zamávalo,
je slovenský atlet Jozef Pribilinec,
který vedl tabulky v chůzi na dvacet kilometrů.
Když se dozvěděl, že nikam nejede, tak se vším praštil
a během několika měsíců spadl až na 89. místo.
Dále zpravodajství z domova.
S úvodní informací je se mnou ve studiu redaktor Štěpán Škorpil.
Dnes se v Praze sešel Československý olympijský výbor.
Projednal otázku účasti československých olympioniků
na hrách XXIII. olympiády 1984 v Los Angeles.
Zasedání bylo rozšířeno o účast předsedů svazů všech
olympijských sportů a dalších významných sportovních odvětví.
Přítomni byli zástupci Svazarmu, Správy vrcholového sportu
ministerstva národní obrany a ministerstva vnitra,
bývalí i současní vynikající sportovci.
V diskusi bylo konstatováno, že olympijské hry jako setkání
nejlepších sportovců světa byly vždy v minulosti symbolem
dorozumění mezi národy, symbolem míru a přátelství.
Průběh příprav her v Los Angeles vybočil z těchto kolejí,
a proto Československý olympijský výbor přijal
jednomyslně stanovisko k těmto hrám.
Přišel befehl z výboru spřátelených států,
tedy z Moskvy, že na olympijské hry se nejede.
Na základě toho bylo plénum Českého olympijského výboru,
které prakticky tuto neúčast schválilo.
Řada některých olympijských vítězů, mezi které jsem byl zařazen,
byla Československou televizí kontaktována.
Dělali jsme k tomu jakési dobrozdání.
Na dnešním zasedání Československého olympijského
výboru jsem se také připojil k hlasování,
které rozhodlo o neúčasti naší delegace
na olympijských hrách v Los Angeles.
Nebylo to rozhodnutí lehké pro nikoho ani pro mě,
ovšem jako sportovci jsme zhodnotili především tu skutečnost,
že v Los Angeles nebudou vytvořeny
pro všecky sportovce stejné podmínky, a to si myslím,
že je rozhodující a pro sportovce nepřijatelné.
Byla to velmi nepříjemná záležitost.
Mně to teda přes hubu vůbec nešlo.
Samozřejmě je to moc špatné, ale lepší se mi to komentuje
v retrospektivě všech událostí. Celkovým výsledkem,
ať to hodnotím, jak to hodnotím, zase platí to opravdu
staré poctivé, že politika do sportu nepatří.
Představitel americké společnosti REN Corporation Bryan Jenkins
před několika dny novinářům řekl, že podle jeho názoru je
obava Sovětského svazu o bezpečnost svých sportovců
v Los Angeles oprávněná, vždyť jak říká,
desítky sovětských firem či firem se Sovětským svazem obchodujících
byly v posledních měsících a letech mnohokrát napadeny,
jejich majetek ničen, jejich zaměstnanci inzultováni.
Nejde jen o napadení kriminální spodinou.
I úřady Spojených států napadají sovětské občany, šikanují je,
dělají potíže při jejich pobytu i návratu.
Není proto divu, že v této atmosféře mohou
militantní antikomunistické skupiny připravovat teroristické útoky
proti sovětským účastníkům olympiády.
Pojďte se mnou do kina na film Slavnosti sněženek.
V závěrečných titulcích se sice dočteme rok výroby 1983,
ale diváci jej poprvé mohli vidět v lednu 1984.
Proč? I to se za chvíli dozvíte.
Ten vznik byl docela zajímavý.
Já jsem se několik let snažil, abych mohl dělat Postřižiny.
A stále se kroutili, že ne, že Hrabal ne, že já ne,
potom já jo a Hrabal jo, ale ne dohromady.
Stále se toho báli, ale čím dál tím míň,
protože ten režim jaksi povoloval.
Nakonec řekli, že by to šlo, ale že ten film je moc drahý.
V tu chvíli vyšly Slavnosti sněženek.
Tak jsem zajel do Kerska a okamžitě jsme sestavili ten příběh.
Nevím, proč toho se lekli. Radši ať dělám Postřižiny.
Takže jsme mohli dělat Postřižiny, a když byly Postřižiny hotové,
tak honem, honem další Hrabal.
Ten film vychází vlastně z literární předlohy pana Hrabala,
a protože pan Hrabal v Kersku žil a ty lidi velice dobře znal,
tak o nich psal.
Tam bylo krásné, že třeba pan Hrušínský hrál postavu reálnou.
Dokonce ten pán v tom filmu se taky mihne,
ten předobraz jeho postavy.
Oni se spolu tak nějak dali dohromady
a komunikovali spolu a bylo to docela hezké.
Ta postava, kterou jsem hrál já, to byla kompilace
dvou skutečných postav, které tam v Kersku žily.
Já jsem se tam seznámil s tím jedním pánem, kterého jsem hrál.
Hezké je, že vlastně dodneška
některé hlášky z toho filmu tak jakoby zlidověly.
Čemu nerozumíte, pánové?
Bojím se narazit sud. Maličko nám vypadl z rukou.
Máte štěstí, že jedu kolem.
Dovolíte?
Co je?
Technická závada.
Pamatujte! Chybama se člověk učí.
Hrabal popisuje všechny ty figurky a postavy tak barvitě,
že vlastně jde jen o to, vybrat si to tak,
aby to k sobě nějakým způsobem pasovalo.
Je to stejné prostředí a některé postavy se dají sjednotit do jedné.
O tom si povídáme a pan Hrabal to vždycky potom napíše.
Takhle jsme dělali všechny filmy spolu.
Není to tak, že bychom psali čtyřručně, to ne.
Já nerad píšu, takže já spíš jenom tak žvaním.
Pan Hrabal si pak sedne a vydechne další verzi.
On psal na svém psacím stroji velice rychle,
vlastně tak rychle, jak myslel. To bylo úžasné.
Když píšu, tak píšu zpravidla v Kersku.
A to jako když je přehrada plná vody,
tak můžou svítit pražské televizory a všechno.
Pan Hrabal je plný nápadů z hospod.
Já si říkám zapisovatel.
Když těch nápadů už mám tolik a začnu navazovat komunikaci
díky asociacím, tak moje očista je ta,
že sednu k psacímu stroji tady a píšu tak dlouho,
až se toho zbavím.
To spojení Hrabal, Menzel je opravdu unikátní,
protože oni nějak snad byli napojeni na stejnou vlnu,
měli stejnou krevní skupinu nebo já nevím, jak to mohlo být.
Byly pokusy jiných režisérů o adaptace Hrabalových děl.
Některé byly dobré, ale nikdy to myslím
nedosáhlo té kvality, jako když to dělal Jirka Menzel.
Já jsem strašně měl rád třeba tu scénu se Zdeňkem Svěrákem,
jak mu rozebírám ten motor.
-Vy rozumíte trabantům? -Říkají, že jsem odborník.
Pamatujte! Chybama se člověk učí.
Já vůl! Svážil se mi ze sedadla karton s vajíčkama,
a já místo abych se na to vyflákl, tak pro kamarády jsem chtěl
zachránit dvacet vajíček, a tak se stalo,
že jsem jich nakonec rozflákal všech dvě stě.
A to potom jsme celej den čistili trabanta.
Drátkem jsme ze spár vytahovali schnoucí žloutky.
Slunce na nás pražilo a takový puch byl,
že ještě za dva měsíce byl v trabantu cítit sirovodík
tak jako poděbradská minerálka, takže kromě zasvěcených
nemůžu vzít nikoho do auta, protože každej cizí by si myslel,
že jsem se připosral.
Jé! Kamarádi! Počkejte na mě!
Mělo to ještě takové trošku zdržení,
protože vždycky ten film na konci musí být schvalovaný
ústředním ředitelem a všemi papaláši, co tam jsou.
Plný takový malý sál a já u toho musím být.
Pak je diskuse, kde se to má schvalovat.
Nikdo neví jak začít a pak najednou někdo povídá:
A co tam dělá ta anglická vlajka?
Já jsem pak pochopil, že tam je jeden...
Já jsem chtěl, aby tam byla i paní Hrabalová,
tak jsme natočili takový záběr na jeho domeček
a paní Hrabalová akorát na zábradlí věšela povlak přes postel.
Ten vypadal jako anglická vlajka. Já jsem řekl:
To není anglická vlajka, to je přehoz přes postel.
Ne, to je anglická vlajka, to musí pryč, to je provokace.
A já jsem se zatvrdil,
že stříhat paní Hrabalovou z toho filmu nebudu.
Potom ke konci roku jim chyběl jeden film do splnění plánu,
tak ten film povolili, a konečně lidi dostali prémie.
To obsazení bylo takové, že tam byli i režiséři.
Byl tam pan Vláčil, pan Krejčík.
Pan Krejčík už sám o sobě je zárukou,
že natáčení neproběhne úplně hladce.
Třeba se mu něco...
Jak je tam taková ta scéna v hospodě okolo toho kance,
tak pan Krejčík, když se mu něco nelíbilo,
přestože režíroval pan Menzel,
tak pan Krejčík neměl problémy zařvat do záběru stop.
On jednak je osobnost, že jo? Ono mu to sedlo krásně všechno.
Samozřejmě on byl takový hodně sebestředný,
takže když jsme točili scénu hostiny,
tak na sebe stále upozorňoval, stále se staral
a chtěl být stále pečlivý a přesný, taky občas do toho chtěl zasáhnout.
Jednou jsme se nějak porafali, něco jsme si řekli proti sobě.
On byl přes stůl, já byl za kamerou.
On byl na druhé straně a František Vláčil,
který stále spal nebo klímal, tak najednou do té hádky řekl:
Jirko, nech toho Jirku! On to Jirka myslí dobře.
Protože oba jsme Jirkové, tak jsme nevěděli, komu to patří.
To nás smířilo.
Ještě že nám zbyl salát.
Já mám hlad.
Pánové, nic mně nevyčítejte. Nemějte mně to za zlé.
Já jsem vás varoval. Já jsem vám to říkal.
Já na co přijdu, tak to sežeru. Poroučím se vám, pánové.
Poroučím.
Rok 1984 končí.
Za týden se v Retru uvidíme v roce 1985.
To si připomeneme, že byla po dvaceti letech
opět otevřena lanová dráha na Petřín
a do provozu byla uvedena jaderná elektrárna Dukovany.
Těším se na vás, mějte se hezky. Na viděnou.
Skryté titulky: Věra Kotlínová Česká televize, 2013