Včera ráno přišla zubatá, zubatá. Povídá mi: Vem si kaťata, kaťata.
Je čas, hochu, musíš jít hned se mnou.
Nebreč. Žádný finty smrtí nehnou.
Vítejte v roce 1983, kdy byla dokončena a uvedena
do provozu Nová scéna Národního divadla,
světovým rekordmanem v letech na lyžích se stal Pavel Ploc
a narodila se druhá čtyřčata u nás. Kromě těchto událostí připomeneme
i novou vlnu v rockové hudbě, kterou poznamenala štvavá kampaň.
Je čas, hochu, musíš jít hned se mnou.
Nebreč. Žádný finty smrtí nehnou.
Pavel Ploc zavzpomíná, jaký byl jeho památný let.
Já už jsem věděl zhruba po 80 metrech po tom odrazu,
když se mi otevřela stráň a viděl jsem pod sebou tu dálnici,
že někam za tu hranici světového rekordu můžu doletět.
Část veřejnosti přijala budovu Nové scény velmi kriticky.
Vznikaly některé hanlivé přezdívky.
Víme o tom, že se budově říkalo pytel brambor,
že se budově říkalo prošívaná bunda.
Herečka Lorna Vančurová se stala popáté matkou,
když na svět přivedla čtyřčata.
Strašně myslím na to, aby byly zdravé,
všech pět aby bylo zdrávo, a koneckonců asi i my s Michalem,
s manželem, ale hlavně ty děti.
Je snad normální, aby hudebníci a zpěváci vystupovali
na jevišti v dámských punčocháčích, aby se svlékali do půli těla,
měli pomalované tváře různými barevnými pruhy,
ovazovali se řetězy se zámky? Tak to se psalo v časopise Tribuna
v článku Nová vlna se starým obsahem,
který měl devastující vliv na tuzemskou rockovou scénu.
Že by to bylo málo a to se nedá říct.
Čí jsou tady ty dary? No tak povídej.
To je zde krásných věcí, páni. A jsou všechny mé.
A posílá je Olda, přítel jediný.
S příchodem takzvané nové vlny vlastně se začaly rodit
strašné spousty kapel.
Předtím to bylo, já nevím, padesát kapel za deset let
a teď to bylo 200 kapel za půl roku nebo za pár měsíců.
Hrnec na povidla, drátev na boty.
Pěknou levou galoši a dva chomouty.
Štucel a tři páry saní, stromky vánoční
posílá mi Olda, přítel jediný.
Bylo tady Letadlo, Jasná Páka, OK band se objevil.
Nesmíme zapomenout na Pražský výběr,
který byl jednou z klíčových kapel tohoto hudebního dění.
Jo, já se mám, že jsou mé všechny tyhle dary.
Jo, já se mám, že jsou mé a že je Olda přítel můj.
Tehdy k vystupování bylo u těch amatérských kapel
nezbytné mít zřizovatele. To byl někdo nebo spíš instituce,
která byla za tu kapelu zodpovědná.
Našli jsme ty peníze a koupili si za ně banána.
Otočím se, podívám se, jestli někdo nejde za náma.
Pak tady byla určitá místa, kde se tato hudba hrála
skoro pravidelně, ať už to byla Chmelnice nebo Opatov.
To byla taková dvě základní centra,
ale tu a tam se objevilo i něco na předměstí.
My jsme byli v Praze asi první klub,
který přešel na systém třiceti hracích dnů v měsíci.
A vlastně ta hlavní náplň byly koncerty a divadlo,
především ty kapely naší generace,
to znamená z nové vlny Jasná Páka, Hudba Praha.
Třeba jsme byli zřizovatelem Garáže jeden čas a tak dále.
Českou novou vlnu, která se dost slušně rozvíjela
na začátku 80. let 20. století,
zásadním způsobem ovlivnil článek, který byl vydán
v komunistickém týdeníku Tribuna 23. března 1983
a jmenoval se Nová vlna se starým obsahem.
Podepsán pod tímto článkem byl Jan Krýzl.
Předmětem toho článku možná nebyla ani tak nová vlna
v tom pravém slova smyslu, ale byly to všechny jevy,
o kterých si představitelé režimu mysleli,
že jsou nebezpečné pro stabilitu tohoto režimu.
Ryba.
Všechno.
Hezké.
Bobr.
Ryba.
Bobr.
Ryba.
Všechno.
Hezké.
Víceméně všechny kapely, které tam byly zmíněny,
plus ještě několik desítek dalších,
přišly o zřizovatele, tudíž nemohly vystupovat.
Zároveň vznikly samozřejmě problémy i těm sálům,
kde se to konalo. Tehdy si pamatuji,
že Luboš Schmidtmajer z Chmelnice to vyřešil tím,
že nechal Chmelnici rekonstruovat, takže vlastně celá ta bouře
se přehnala přes nejpopulárnější pražský novovlnný klub
celkem v klidu.
Pro nás to byla existenční nutnost okamžitě přestat hrát
a nedat jim tu možnost, že nás zakážou.
Najednou bylo v Praze v těch klubech prázdno.
Bylo to všechno najednou jako bez života,
jako kdyby se vrátil rok 1973 nebo 1974.
Ten článek byl zanesen samými blbostmi,
takže stačilo vlastně všechny chyby a omyly vyjmenovat,
takže na tomto byl vlastně postaven
ten Rock na levém křídle, který jsem tehdy napsal.
Celetná, Týnská, Na Příkopech, ploužím se městem po výkopech.
V Tůních a V Jámě, Moráň, Výtoň. Procházka Prahou, to je výkon.
Pražákům, těm je tu hej, ty nikam nezablouděj.
S batohem na zádech sám na strejdu Karla se ptám.
Velmi běžný nápad byl ten, že se kapely přejmenovaly,
takže z Jasné Páky se stala Hudba Praha.
Měla i částečně nový repertoár. Dvě tři písničky,
které byly nejvíc provokativní, tak ty se hrály jenom výjimečně,
když se kapela obzvlášť rozšoupla.
A když to tak vezmu, tak během dvou let to,
co zatlačili do těch děr, tak zase vylezlo ven.
Plzeňská a Francouzská, Těšnov a Novodvorská.
Betlémská, Jarov, Soudní, Žitná, Ruská a Dolní.
Safra. Safra.
Potkal jsem ji na Žofíně, celá v černým nesla se jak páv.
Záda bílý vod zdi měla, u šatny mě chytla za rukáv.
Špinavá, špinavá, špinavá, špinavá krásná holka.
Ta mě na kolena dostala, teď po mně jen tak kouká.
Divoká energie, zlostný vzdor.
Tak o vás psali jako o Jasné páce.
Sedí to na vás?
Divoká energie, to bych asi řekl,
protože to bylo hlavně o našem tehdejším frontmanovi
Dádovi Albrechtovi, který byl dost divoký.
A zlostný vzdor, to nevím.
Možná to taky na někoho tak působilo.
Ty písničky vznikaly živelně
a nebylo to nic, co bychom plánovali.
My jsme nějak, ani vlastně nevím dobře jak
a nikdo z nás to netušil, získali velmi rychle
takovou oblibu, až se dneska říká kultovní kapela.
Teprve pak to začalo zajímat ta patřičná místa a úřady,
protože to pro ně bylo nepochopitelné.
Celé to vlastně vzniklo kvůli tomu, že to bylo nepochopitelné.
Oni nechápali, jak je to možné, že na takovouhle kapelu,
na kterou vlastně neměli tak moc žádný vliv, chodí tolik lidí.
Hraje a zpívá Jasná Páka.
Zhruba po roce jsme hráli na akci v Horní Bříze.
Tam si nás pozvaly nějaké místní organizace SSM.
Tam se stalo to, že jsme zahráli normální koncert,
a náš frontman Dáda se svlékl do půl těla.
Ale my jsme zjistili nakonec teda posléze,
že to nejenom byla akce toho svazu mládeže,
ale že to byla nějaká výroční schůze
a že tam přijela nějaká delegace z Okresního výboru KSČ.
Nějaký okresní tajemník tam přišel na tu akci
a zrovna my jsme byli v nejlepším a on to viděl,
takže se úplně zhrozil a řekl, tak to tady teda nebude.
A hned putovala stížnost do Prahy.
Ty, co maj vlasy jako slečny, ty jsou pro nás moc nebezpečný.
Znásilňujou naše ženy. Radši bych je viděl vykleštěný.
Na základě této stížnosti z Horní Břízy
jsme měli takzvaně zákaz hrát mimo Prahu.
A pak vznikl článek Nová vlna se starým obsahem.
-Co se pak dělo? -Pro nás to bylo likvidační
a kupodivu ta Jasná Páka, si myslím,
a měli jsme i ten pocit všichni, že to není žádná politická kapela.
V podstatě stejný omyl jako Plastici několik let před námi.
Budeme si hrát a budeme si hrát,
co budeme chtít, a kašleme na politiku.
Jenže ona nás ta politika dohnala samozřejmě.
Měli jste půl roku pauzu a pak se vynořila Hudba Praha.
My jsme zjistili, že ten název je ztracený,
že pod tím názvem nemůžeme dál fungovat.
Nezávisle vůbec na tom článku v Tribuně
jsme se začali proměňovat, ta Páka.
Z toho vznikla Hudba Praha. Na rozdíl od Jasné Páky
já považuji Hudbu Praha už za politickou kapelu,
byť se tam neříkalo nic naplno.
Potkal jsem ji na Žofíně, celá v černém, nesla se jak páv.
Záda bílý od stěn měla, u šatny mě chytla za rukáv.
Špinavá, špinavá, špinavá, špinavá krásná holka.
Ta mě na kolena dostala, teď po mně jen tak kouká.
Špinavý, špinavý, špinavý, vona má špinavý záda.
Nepije, nekouří, nesladí a má to tolik ráda.
Tohle jsou vůbec první pokusy
našeho nejzkušenějšího reprezentanta ve skocích na lyžích.
Na amatérskou osmičku je natočil jeho otec.
Na super minimůstku za domem tak začaly
vzestupy i pády Pavla Ploce.
Když se 19. března 1983 tehdejší harrachovský rodák
Pavel Ploc odrazil z tamního mamutího můstku,
už za letu tušil, že má šanci překonat tehdejší světový rekord.
A povedlo se.
Na tabuli se objevilo číslo 181. Původní rekord padl o jeden metr.
Když někdo stráví své dětství u řeky, je pravděpodobné,
že z něho bude dobrý plavec. Pokud se někdo narodí
třeba v blízkosti Prachovských skal,
určitě ho už od mládí lákají jejich vrcholky.
Když se narodíte v Harrachově,
určitě prožijete dětství na sněhu a na lyžích.
Ale toto městečko má ještě jednu zvláštnost.
Skokanské můstky.
Byly a jsou nehybnou výzvou všem harrachovským klukům.
Poprvé jsem tady byl, když už se mamutí můstek začal stavět.
To bylo někdy v roce 1977. Já jsem věděl,
že tady bude v roce 1983 mistrovství světa.
Spočítal jsem si, že mi bude osmnáct let,
že už bych tady mohl reprezentovat.
Chodil jsem sem každou sobotu běhat,
ještě když to tady chlapi stavěli.
Harrachováci začali být strašně nadšení.
Všichni chodili pomáhat. Nejdřív chodili koukat,
co se přetváří, a potom začali pomáhat.
Již od ledna, protože tenkrát to byla doba,
že nebyla žádná sněhová děla, nebyly žádné ratraky,
všechno se upravovalo ručně. Na lyžích a ručně, lopatou.
Nový areál harrachovských můstků hostil v březnu účastníky
sedmého mistrovství světa v letech na lyžích.
Po několika rozpačitých sezonách tento šampionát opět ozdobily
i výkony našich skokanů, především harrachovského rodáka,
teprve osmnáctiletého Pavla Ploce.
Největší favorit byl Nykänen, potom byl Rakušan Kogler.
To byli Rakušani. A Bulau, to byl Kanaďan.
Měli jsme radost, že Harrachovák Pavel Ploc je mezi touto skupinou.
Už se mu začalo dařit v tréninku.
Tak jsme říkali: No, tak on má naději.
On byl ctižádostivý. To byl ctižádostivý kluk.
Já jsem chtěl získat medaili tady na domácí půdě
a chtěl jsem, tajně jsem snil o tom světovém rekordu.
Tenkrát se létalo tři dny, trénink byl už ve čtvrtek.
V pátek byl první závod, v sobotu druhý, v neděli třetí.
V pátek jsem skončil, tuším, až na sedmém místě,
ale nebyl tam tak velký bodový odstup.
Už jsem si začínal víc věřit a v sobotu, si přesně pamatuji,
bylo 11 hodin a 18 minut, kdy reportér hlásil v televizi:
Do deště a mlhy se rozjel harrachovský rodák Pavel Ploc.
Už jste to slyšeli? Dnes v 11 hodin a 18 minut
se do deště a mlhy rozjel osmnáctiletý harrachovský rodák
Pavel Ploc a na jeho let v prvním kole se teď podívejte sami.
Pavel se rozjel. Teď jsme všichni drželi palce.
Teď letěl, letěl, letěl a najednou jsem koukal
a měřiči zvedli ruku, já říkám:
Rekord. Světový rekord je.
Diváci nás vyhecovali.
Tím, jak jsem byl nahecovaný, ten skok mi vyšel úplně bezvadně.
Byly i dobré podmínky a já už jsem věděl
zhruba po 80 metrech po tom odrazu,
když se mi otevřela stráň a viděl jsem pod sebou tu dálnici,
že někam za hranici světového rekordu můžu doletět.
Takže to byl nekonečný let pro mě, i když ten let trval
jenom osm vteřin, a pak teda to ticho.
Celý stadion mlčel, a když se rozsvítilo
na tabuli 181 metrů, tak tady byl obrovský hukot
a já jsem vyskočil s lyžemi snad metr nad zem.
Tolik ve mně bylo energie.
To si pamatuji jako dneska, i když už to je třicet let.
Tenkrát jsme začali všichni úplně brečet.
Vlastně se přerušil závod, protože to byla událost.
Světový rekord když uděláš, a ještě v místě a místní rodák,
tak to bylo senzační.
Tenkrát to zlato bral reprezentant tehdejší NDR
Klaus Ostwald a mně to bylo hrozně líto.
Sice ta stříbrná medaile byla moje první velká medaile
z mistrovství světa, ale já jsem tomu Ostwaldovi
strašně záviděl ten vysoký pohár.
To byl devadesáticentimetrový pohár, křišťál broušený,
co tady chlapi, naši mistři skláři, vybrousili,
a tajně si přáli, že ho právě převezmu já. Bohužel.
Téměř sto let rozdávalo Národní divadlo dojetí,
radost i povzbuzení svému obecenstvu v dobách šťastných i zlých.
Čas se naplnil.
Unikátní umělecké památky nevyhnutelně potřebovaly opravu.
Proto se rozhodla vláda Československé socialistické
republiky udělat k stému výročí Národního divadla
jeho velkorysou rekonstrukci.
Ke stému výročí si Národní divadlo nadělilo
nejenom rozsáhlou rekonstrukci, ale především novou budovu.
V proluce mezi zlatou kapličkou a voršilským klášterem vyrostla
jedna z nejdiskutovanějších pražských staveb Nová scéna.
Spolu s rekonstrukcí vnitřní bylo třeba citlivě a účelně vyřešit
i výstavbu nových objektů tak, aby nenarušily dominantu
historické budovy a vytvořily s ní esteticky působivý
architektonický komplex.
Byl to požadavek velmi náročný a nákladný, ve světě ojedinělý.
Vybudovat jedno z nejkrásnějších a nejmodernějších divadel v Evropě.
Slavnostní otevření bylo 20. listopadu 1983 a to,
co všechno tomu předcházelo, to je poměrně velké drama.
První pokus o nějakou soutěž byl ve třicátých letech.
Potom byly dvě velké soutěže.
Ta jedna byla na přelomu roku 1958 a 1959
a ta druhá soutěž byla v letech 1961 a 1962.
Teprve až potom tahle druhá soutěž měla svého výherce.
To spektrum návrhů bylo nesmírně pestré.
Například v soutěži z roku 1958 byl jeden mrakodrap,
který tady čněl nad všemi okolními budovami.
Byla tam kopie historické budovy Národního divadla,
která byla pouze postavená vlastně jakoby napříč nebo o 90 stupňů.
Až teprve potom návrh Bohuslava Fuchse z této soutěže
vzešel jako vítězný.
Velice nečekaným momentem bylo to,
kdy pan architekt Fuks umřel,
a realizací jeho návrhu byl pověřen architekt Pavel Kupka.
Ten vytvořil to, co dneska můžeme vidět.
Vlastně pozůstatek jeho práce jsou dvě budovy
a potom už jenom následovalo dobudování
původního plánu architektem Karlem Pragrem.
Když jsme začali zkoušet Strakonického dudáka,
byli jsme možnostmi jeviště překvapeni.
Tady má herec k hraní skutečný prostor.
A k divákům může mít velice blízko.
Počítalo se opravdu, že to bude divadlo neskutečných možností.
Proto také tady se otevíralo inscenací Strakonického dudáka,
což byl strašný průšvih, přímý přenos České televize.
Karel Prager naplánoval ten sál jako víceúčelový,
kde se mohlo hrát jako kukátko, jako aréna, jako poloaréna,
která vlastně tam zůstala. Ten Strakonický dudák byl plánován
do arény a vlastně ta aréna se tam musela uměle vytvořit
na jevišti, ta její zadní část.
Vlastně to nefungovalo a herci Národního divadla
neměli zkušenost s hraním v takovém prostoru,
že by byli uprostřed diváků.
Nefungovalo zvukové nahrávací zařízení.
Světla nedosvítila, kam by měla dosvítit.
Co je takovým velkým znamením tehdejší doby,
když se Nová scéna stavěla,
je právě použití kamene, zeleného kubánského hadovce.
Ten byl věnovaný tehdejšímu Československu
nebo tehdejší vládě Kubou, že se říká o tom,
že je to kubánský mramor, tak se tomu lidově přezdívá.
To je jedna z nejvýraznějších reminiscencí tehdejší doby.
Fasádní plášť je řešen jako architektonicko-sochařské dílo.
Na jeho vzniku se podílel pracovní tým od výtvarníků,
konstruktérů až po skláře hutí a soustružníky forem.
Celý objekt má působit jako monumentální skleněný krystal.
Ty skleněné tvarovky, které vidíme na jevištní části,
dá se říci, že to je více než polovina budovy,
tak tam jsou architektem vlastně nejvýznamnější skláři
Stanislav Libenský a Jaroslava Brychtová.
Už jen to, že dostali skláři možnost takhle moc se podílet
na architektuře a že bylo v takto velkém množství
použito sklo v architektuře, na tu dobu bylo velice neobvyklé.
Narození trojčat nebo dokonce čtyřčat
nebývá u nás každodenní událostí. Naopak za posledních třicet let
se čtyřčata narodila pouze desetkrát.
Předposlední čtveřice dětí přišla u nás na svět v roce 1979.
No a ta poslední...
Je úterý 25. ledna. Jsme na první porodnické klinice,
jejímž přednostou je profesor Jaroslav Papež,
v Apolinářské ulici v Praze 2.
Když šla na podzim roku 1982 paní Lorna Vančurová
na vyšetření ultrazvukem, netušila,
že o několik měsíců později se jí narodí hned čtyři děti najednou.
Čtyřčata přišla na svět 25. ledna 1983
právě tady v nemocnici U Apolináře.
Jako první přišla na svět jediná holčička.
A pak přišli tři kluci jako buci.
Byla to každopádně velká rarita, protože první čtyřčata
se narodila v roce 1956. Tehdy se vlastně nevědělo vůbec,
že budou, na to se přišlo až u porodu.
Když jsme dneska přijeli, tak už jsme viděli,
že vám přišli gratulovat také jiní.
Jak to je v létě? Jezdí se lidi dívat na čtyřčata?
V létě jsme byli hodně navštěvovaní.
I zájezdy, které jezdily do Kutné Hory,
na památky se dívat, se zastavily a šly se podívat na naše čtyřčata.
V lednu 1983 to byla čtyřčata Vančurova.
Paní Vančurová byla sledovaná tady v porodnici U Apolináře
a v patnáctém týdnu při ultrazvuku zjistili,
že těch dětí bude víc a že budou tedy čtyři.
Když jsem se tu novinu dozvěděla poprvé,
tak jsem se ocitla v děsném šoku, začala jsem se třást a slzet,
ani přesně nedokážu říci proč, akorát jsem měla takový pocit,
že se stalo něco hrozně tragického a něco hrozně smutného
a že teď já půl roku budu čekat,
jak celá ta tragédie bude pokračovat,
protože jsem vůbec nedoufala, v žádném případě jsem nevěřila,
že to všechno může dopadnout dobře.
Od té doby se pak lékaři snažili, aby se těhotenství udrželo
co nejdéle, protože to nebylo až tak jednoduché.
Paní Vančurová měla doma už šestiletého synka,
takže si umíme všichni představit, že nějak polehávat doma nemohla.
Ale bylo to úplně neuvěřitelné,
že se podařilo ta čtyřčata donosit až do 36. týdne.
Všechny ty děti byly zdravé, což bylo úplně fantastické.
Žiju na planetě štěstí, mám obrovskou radost.
Jsme všichni pohromadě.
Víte, já jsem také půl roku byla mimo domov.
Žila jsem v takovém skleníkovém prostředí,
takže já se teď učím zase normálně adaptovat na rodinný život,
a ještě za těchto úplně nových okolností.
Zatím se mi to strašně líbí, sice nespím skoro vůbec,
ale je to náramně krásné. Nejspíš budu trošku zblázněná.
Co vám chybí?
To je takových dílčích problémů přes celý den.
Můj největší problém teď je sehnat elektrický mandl,
protože dlouho do noci každý den žehlíme kvanta dupaček a všeho,
a my nemůžeme sehnat mandl.
Dostali nějaké dary. Pokud já vím,
asi do deseti let je sponzorovala obuvnická firma botičkami.
Kaučuk Kralupy jim dával každý rok asi devět tisíc korun
do čtyř let věku dětí.
Moc hezké na tom je to, že nám to dali téměř soukromě,
bez gest, bez sdělovacích prostředků,
a ještě se nás ptali, jestli by nám to nevadilo.
Měli dvě zdravotní sestry, které pomáhaly mamince
s péčí o děti, ale ta média to podávala tak,
že dostali strašně moc věcí a bůhví jak jsou bohatí.
Všichni si mysleli, jak jsou za vodou.
Ono to tak vůbec nebylo.
Všichni se na nás usmívají, ale pak se zase na druhou stranu
dozvíme, že vlastně si všichni myslí,
kdovíco my jsme získali tím, že máme čtyři děti,
tak kromě toho jsme museli přijít asi k obrovskému majetku,
jak my jsme vlastně rafinovaní a že já vlastně nemám co na práci,
protože já tady mám přece ty sestry, to mám bezvadné.
-Která matka to má? -Takhle od známých se dozvídáme,
že už existuje takové úsloví, které používají lidé,
kteří nemůžou něčeho dosáhnout. Pořiď si čtyřčata.
Na to musí být čtyřčata, aby člověk toto a toto získal.
Jak jste prožívali rok 1983 vy?
Napište nám na stránky retromanie.cz.
Za týden se uvidíme v roce 1984,
kdy Tesla vyrobila první československý walkman,
laureátem Nobelovy ceny se stal Jaroslav Seifert
a premiéru měly Slavnosti sněženek.
Tak se na vás těším. Mějte se hezky a na viděnou.
Skryté titulky: Věra Kotlínová Česká televize, 2013