To je ono, jo? Tady jsi byl na té úžasné rekreaci?
No, byla úžasná, byla.
A neboj se toho. Vevnitř to vypadá úplně jinak.
No, to pochybuju, ale okolí je hezké, tak budu chodit na houby.
A vás vítám u dnešního Retra, které se dostalo
až do roku 1982 a přineslo nám tyhle události.
Tak pojď! Je to tu pro nás.
Ježíš! Co to tady je? To je hrozné. Co to je?
Podíváme se do mateřských školek,
které díky rekordnímu počtu dětí praskaly ve švech.
Oblíbené byly především dopolední kakaové nápoje,
případně pak nápoje z vařeného mléka,
především s neblaze proslulými škraloupy.
Standa Hložek vzpomíná na hit z roku 1982 Holky z naší školky.
Jé, jé, jé...
ZPÍVÁ BULHARSKY
Ohlédneme se za legendárním nákladním automobilem,
jehož výroba se tehdy ukončila. Tatra 148.
První moje jízda v reálu byla v Tatře 148
bez řidičského průkazu a byla to hrůza.
To tady budeme pořád u toho rybníka?
Než chytím tu velkou rybu, tak určitě.
-Ale užívej si pohodu, klid. -Klid a pohoda, to tady je.
Ale pěkně rušno bylo v roce 1982 ve školkách,
které tou dobou praskaly ve švech. A tam se za chviličku podíváme.
Ta ryba k večeři asi hned tak nebude.
V očích malého človíčka si můžeme přečíst pravdivou výpověď o tom,
jaký je jeho svět.
A stejně upřímný jako pohled je obrázek.
Je opravdový jako dítě samo. Je to kniha beze slov.
Říkává se, že dětský svět je místo, kam dospělým je vstup zakázán,
ale především na nás dospělých záleží,
aby ten dětský svět byl nekonečný,
plný úsměvů, aby byl samozřejmý a bezprostřední,
aby to byl svět her, barevných obrázků a pohádek.
Obrovská rozvětvená síť mateřských školek,
které i přesto byly přeplněné. Takový byl obrázek
předškolního vzdělávání v Československu zkraje 80. let.
Osmdesátá léta opravdu velice početná dětská generace
a zároveň ve srovnání s dnešní dobou zase v podstatě
bezplatné předškolní vzdělání vyžadované často
i různými zaměstnavateli, kteří stáli o to, aby se dotyčné,
především maminky, ale potažmo i všichni rodiče
vrátili ke svým profesím
a odpoutali se od rodičovských povinností,
takže toto je další charakteristický rys
částečně společný s dnešní dobou.
V roce 1982 byla postavena také tato mateřská škola v Praze.
Sloužila mladým rodinám, novým obyvatelům
vznikající zástavby v Horních Měcholupech.
Když jsme se sem nastěhovali, tak jsme se tady potkávali
se spoustou nových rodin a maminek, kteří také změnili svoje působiště.
Většinou to byli lidé, kteří se sem stěhovali z celé republiky.
Všechno pro ně bylo nové a zajímavé,
jak už život na sídlišti, tak i režim dne,
který si museli uspořádat, odevzdat dítě ve školce, jet do města
a k večeru se sem zase zpátky vrátit.
Ivana Možná byla v roce 1982 jednou z prvních učitelek
nově otevřené mateřské školy.
Školka byla krásná, byla nově zařízená,
i když v současné době už na to pohlížíme trošku jinak.
Moc se mi tu líbilo, byly tu nové kolegyně.
I ta práce byla trošičku jiná, než na kterou jsem byla zvyklá.
Vysvitlo sluníčko, děti. Půjdeme na procházku do lesa.
Posouvat hranice poznaného,
rozšiřovat obzory a hledat souvislosti.
Práce s dětmi v mateřských školách má desítky variant a obměn.
Je to práce v pravém slova smyslu tvůrčí.
Přihnal se mrak a začalo pršet. A prší.
Teď jsme v šatně, kde rodiče si převlékali děti.
Každé dítě tam mělo svoji přihrádku, svoji značku.
Potom předávali dítě tady na tom místě paní učitelce,
teda soudružce učitelce, ale dál už nesměli.
Já jsem provedla ranní filtr.
Pokud dítě bylo zdravé, šlo do školky, rodiče už ne.
Nástup do jeslí je pro dítě velkou životní změnou,
kterou můžeme přirovnat k nejvýznamnějším změnám
v životě dospělého člověka.
Před rokem 1989 soudružka učitelka měla opravdu často
nezpochybnitelnou autoritu a mohla leckdy rodičům
náležitě promlouvat do výchovy,
což dneska je asi dost těžko představitelné.
Ten obrázek představuje zimu. Ano, správně.
Co na tom obrázku všechno můžeme vidět?
Davide, povídej!
-Jak děti sáňkují, lyžují. -To stačí.
Po návratu z hřiště nebo ze zahrady mateřské školy děti se musely
pořádně umýt a následoval oběd. Paní kuchařky rozlévaly oběd,
polévku, roznášelo se jídlo a při tom počtu hodně dětí
to bylo docela i náročné, ale potom si jistě všichni vzpomínáte,
že po obědě následoval takzvaný odpočinek na lehátku,
v té době ještě spánek.
Pamatuji si takové ty klasické zážitky typu spaní po obědě,
samozřejmě povinné, takže jsem tam usnul všeho všudy
akorát jednou za celé dva nebo tři roky.
To když jsme byli někde na Zelené bráně na výletě,
tak jsme museli vylézt 250 schodů a to mě zmohlo.
To bylo poprvé a naposledy, co jsem ve školce po obědě spal.
Typická atmosféra prvního příchodu do dvou nových mateřských škol
pro 300 dětí dnes zavládla na Meringově ulici 21 a 23
v bratislavském sídlišti Petržalka.
Rodiče zvědaví, do jakého prostředí dávají svoje děti,
a v dětských očkách zas mnoho otázek: Bude se mi tam líbit?
Neoblíbené byly především dopolední kakaové nápoje,
případně pak nápoje z vařeného mléka,
především tedy s neblaze proslulými škraloupy,
které jsme se snažili různě odstraňovat.
Byli jsme někdy i nuceni, abychom tak nečinili,
že je zdravé pít všechno dohromady, takže od té doby se datuje
má averze k ohřátému neochucenému mléku.
Výstavba pražského Jižního Města začala před pěti lety.
Dnes patří k jeho vybavení
i šestnáctá čtyřtřídní mateřská škola,
která byla dnes odpoledne slavnostně předána
dětem a rodičům největšího pražského sídliště.
Ještě v tomto roce chce Obvodní národní výbor v Praze 4
odevzdat do užívání pět dalších mateřských škol.
Teď jsme přišli do našeho výtvarného ateliéru,
kde děti si malují, kreslí,
a hlavně podívejte se na ty staré stolky,
které nám tu zbyly z původní doby s umakartovou deskou,
a židličky s kovovými nožkami. Spousta jich byla zničena,
protože měly jenom takhle svár, ale my je využíváme a jsou výborné.
Někdy mi připadá, že spíš mají víc, než by měly potřebovat.
Dítě pravděpodobně je dneska hodně rušeno velice velkým shonem a tím,
že na ně mají rodiče poměrně dost málo času.
Dnešní děti jsou strašně, jak bych to řekla, náročné,
i dost líné a chtějí hned všechno bez práce.
Nemají ctižádost celkem žádnou.
Oni totiž rodiče jim všechno dají, víte?
Rodiče se v nich vidí, tak je to nakonec dobře,
že se mají líp než my.
Ředitelky trvaly v té době hodně na tom,
aby děti chodily za každého počasí ven,
takže si pamatuji, že byly deště, děti se navlékly do pláštěnek,
do holinek nebo i do botiček, co měly, a šlo se ven.
To se nechodilo třeba jenom na půl hodiny, ale na dvě hodiny.
V zimě, v dešti, pořád.
Oblíbenou hračkou, když jsme si hráli venku
s našimi spolužáky a spolužačkami, bylo především šlapací autíčko.
Na to se stála často fronta, kterou řídila paní učitelka,
respektive soudružka učitelka.
To bylo jedno z velkých přání mít, respektive zařídit si šlapací auto.
Z 80. let nám tu zůstaly nějaké krabice s hračkami a pomůckami.
Podívejte se. Určitě si pamatujete na dřevěné korálky,
které se v té době navlékaly na vlasce,
a pak jsme je hledali po celé třídě.
Pak vám ještě ukážu třeba tuhle stavebnici.
Tu měly moc rády holčičky, dřevěné hříbečky.
Pozor, když do toho nějaký kamarád strčil, bylo to taky všude.
-Kterou písničku bys chtěla slyšet? -Holky z naší školky.
Hložka s Kotvaldem a Holky z naší školky.
Já nevím, jak se ti dva jmenují, ale písnička Holky z naší školky,
ta se mi líbí, co zpívají.
Jak vlastně vznikla tahle písnička? Já vím a četla jsem to,
že jste někde seděli na schodech u textaře Pavla Žáka a čekali,
až z něho ten text vypadne.
Když jsme začali zpívat s Petrem s Hankou, nastala taková doba,
kdy odešel Péťa Rezek, tak jsme museli rychle doplnit repertoár,
abychom vyplnili první půlku koncertu Hanky.
S Karlem Vágnerem jsme na tom začali pracovat.
Začali jsme točit co nejrychleji takové známější písničky.
Holky z naší školky nebyla ani vaše první písnička
a jistě není ani poslední.
To určitě ne, my jsme si dneska přinesli takové překvapení.
Je to písnička stejných autorů jako písnička Holky z naší školky.
Jsou to Karel Vágner a Pavel Žák. Ta písnička se jmenuje Malá.
Já bych jenom chtěl ještě říci, že ta písnička vyjde
na našem dalším singlu. Na druhé straně bude
znovu obnovená s novým aranžmá upravená písnička,
kterou všichni známe, a ta se jmenuje Dajána.
Věděli jsme, jak se ta píseň bude jmenovat.
Ano, že to budou jména, ale pak se nám Pavel Žák svěřil,
že mu to dalo šíleně moc práce ta jednotlivá jména najít, vybrat.
Měl tam spoustu různých knih, takže on to vybíral z různých knih.
A vybral to geniálně.
Zarytí rockeři byli doslova šokováni
úspěchem písničky Holky z naší školky
a také nám to ve svých dopisech dávali náležitě najevo, viď, Karle?
Nás takový ohlas upřímně řečeno vůbec nepřekvapil.
Víme, že písnička se stala přímo hymnou dítek školou povinných
a že Holky z naší školky jsou
skutečným hitem číslo jedna roku 1982.
Jelikož příznivců bylo opravdu hodně, konkrétně 31 576,
získává Zlaté klubko dvojice zpěváků
Petr Kotvald a Stanislav Hložek.
Prodali jsme přes milion nosičů, na kterých je tato píseň.
Samozřejmě ptá se mě spousta lidí, jestli jsme tušili,
že to bude takový šlágr.
To nikdo nemůže odhadnout, když jde točit písničku,
jestli se bude líbit nebo nebude líbit, jak zabere,
jestli se chytne nebo nechytne.
Když jsme ji dozpívali, tak jsme si řekli:
To by se mohlo líbit. To by se možná mohlo líbit.
To bylo celé.
A jak se to potom zvrtlo, zaplaťpánbůh.
Jé, jé,jé kdepak ty fajn holky jsou?
A kde maj hračky svý, ty naše lásky tříletý.
Já třeba jsem bydlel v Praze na ubytovně,
protože jsem zkraje neměl bydlení,
tak se mi třeba staly takové krásné věci,
že holky mně přes noc umyly auto.
V noci jsem přijel s autem, které bylo od bahna v šíleném stavu,
a přijdu v poledne k autu a to napucované, nablýskané.
Asi třikrát se to takhle stalo. Měl jsem to polepené srdíčky.
Ve škole Daniela, Michaela s Romanetou
a taky Adriána, Mariána se Žanetou.
A hlavně príma Radka, kamarádka, co všechno ví.
Tyhlety holky byly naše víly školních dní.
Velký zážitek pro mě, to bylo ve Zlíně.
Tam jsem bydlel na sídlišti a šel jsem do obchodu na nákup.
Teď jsem viděl, jak jde houf dětí, mateřská školka šla a děti zpívaly.
Teď jsem říkal: Tu píseň znám. Zpívaly si Holky ze školky.
Já jsem si říkal: Ježíš, to je krása.
Co víc si může zpěvák přát? Jaká může být větší odměna,
než když třeba jdou děti a zpívají si tvoji píseň.
-Kde jsi? Kde zase jsi? -Tady!
Máš něco? Našel jsi něco?
Houby.
To bych asi nevěděla. Jo, to byly sliby.
Prý vynikající rekreace. Zlatá Jugoška.
Zlaté Bulharsko s Králem na pláži. Že já si ho tenkrát nevzala.
Byl to sice řidič tatry, ale byl to chlap.
Ostatně podívejte se, jaké auto Tatra 148 byla.
Po celém Afghánistánu, od velehor na severu
až po úrodné oblasti i pouště na jihu země,
jezdí dnes na tisíc pět set našich nákladních automobilů.
V několika posledních měsících přibylo
dalších asi 700 tater z Kopřivnice.
Jejich výchozím stanovištěm je tato základna nedaleko Kábulu.
Ještě dnes se s ním můžete často potkat,
byť poslední sjel z výrobní linky
před více než třiceti lety právě v roce 1982.
Nákladní automobil Tatra 148.
Bylo to skutečně ryzí československé auto
s minimálním podílem zahraničních komponentů.
Vyrobilo se jich 113 000, téměř 114 000,
a to v mnoha modifikacích.
Tatra byla víceméně šrot, rozbrakovaná.
Chtěli jsme ji zachránit, protože se nám líbila.
Chtěli jsme, aby to nějak vypadalo,
tak jsme se pokusili ji dát do tohoto stavu.
Snažíme se naši tatru šetřit, aby vydržela i pro další generace,
protože si myslím, že to je hezký kus stroje,
který by byl zničený, kdybychom ho používali v jednom kuse.
Nebereme ji do nějakého hrozného terénu
nebo špatné stavby, kde jsou demolice,
kde by se mohlo něco stát tomu autu, šetříme to prostě.
Tatra 148 se využívala
zejména v těžkém terénu na velkých stavbách,
dalo by se říci přímo na stavbách socialismu,
protože tam se stavěly přehrady, stavěly se továrny, elektrárny.
To je přesně terén, který Tatra 148 potřebuje.
Pak mě tady překvapují ty tatry.
To jezdí ze svahu snad 40 stupňů nahoru dolů.
To ti řeknu jednou větou. Za tu dobu, co jsem tady,
jsem schopen prohlásit, že tatry, co tady dokázaly,
by nedokázala vozidla od žádné světové firmy.
Tatry postavily tuto přehradu.
Například ve filmu Kdo hledá zlaté dno
můžeme ten automobil potkávat prakticky pořád.
-Tahle auta vydrží hodně. -To jsou výborný mašiny.
První moje jízda v reálu byla v Tatře 148
bez řidičského průkazu a byla to hrůza, to jsem neuměl.
Chodil jsem tehdy do autoškoly
a během natáčení jsem si dělal řidičák.
Jezdit jsem se naučil.
Mám dodnes řidičák a oprávnění na nákladní vozy.
Nicméně tehdy bylo paradoxem,
že skutečně fyzicky ten řidičský průkaz
jsem dostal až den po skončení natáčení.
Fakt je, že jsem tam zažil několik chvil, kdy mi bylo úzko.
Pravděpodobně i štábu, který mě točil, který byl na kapotě.
Na kapotě náklaďáku byl kameraman.
Jezdili jsme po úzkých, písčitých a bahnitých cestách.
Taky ne nadarmo ten film měl původně
pracovní název Frajeři na blátě.
Pak z toho sešlo nějak a dalo se Kdo hledá zlaté dno.
Je pátek. Přijela jsem si pro tebe.
Já jsem se narodil roku 1983.
Tatra sjela z linky 1982, takže je o rok starší.
Tento typ je poslední vyrobený. Těší nás, že nás to živí.
Pořád to funguje, tak jak si Tatra přála.
Je to stroj jeden z nejlepších, si myslím.
My jsme byli z vesnice, přišli jsme potom do Prahy
a táta dostal práci jako mladý tady v Praze na jeřábu,
takže už jako malý jsem jezdil v jeřábu.
Byl to trošičku jinačí typ, ale v tomhle,
takže se mi to zalíbilo už tenkrát, byla to paráda.
Říkal jsem si, že bych to mohl i někdy dělat do budoucna.
Zcela výjimečným typem byl potom automobil T 148 Sibiřanka,
která byla určena pro práci na Sibiři
do těch nejextrémnějších podmínek a do velmi nízkých teplot.
Tam byla inovace v kabině, byla tam inovace v tom,
aby motor běžel v podmínkách, které Sibiř poskytuje.
Tatra 148, to je taková klasika.
Poprvé jsem to viděl na ulici
a potom na vojně jsem na to narazil,
když jsme je měli na posádce v různých úpravách,
ať to byl valník, skříňák, AV8, cisterny.
Tam s tím člověk musel i popojíždět v rámci služby vlasti.
Bylo to takové auto, které si nechalo hodně líbit.
Hrozně se mi líbilo. V3S si nechala líbit mnohem víc,
ale s tatrou konkrétně se líp jezdilo.
Když se jede k zásahu, tak to není nikdy příjemná věc,
ale z toho titulu, že člověk se snaží něco zachránit,
tak je to takový příjemný zážitek a požitek,
že tím autem tam můžu dojet a něco s ním zachránit.
Tohle všecko je původní.
Tady máte otvírání kohoutů do výtlaků, tady máte ruční plyn.
Tady se otvírá nebo zavírá nádrž.
Když se chce odvodnit zadní čerpadlo,
tak se zavře nádrž, aby to neteklo.
Tady se zapíná vodní čerpadlo. Tady se zapíná uzávěrka.
Tady přední náhon. Tady jsou blinkry.
Tady se zapíná houkačka a světelný maják.
Autu je třiatřicet let, ale chová se perfektně.
Když mně bylo dvacet, tak jsem se také cítil dobře.
Tak takhle se cítí ta naše tatřička zlatá.
Každé auto, jako máte ženskou.
Jak se o ni staráte, tak vám vydrží.
Když se o ni staráte, tak o to auto taky.
Stačí sebemenší závada, hned ji musíte odstranit.
Jak jich potom necháte víc, tak je toho moc a už to není ono.
Musíte stále průběžně udržovat, jako udržujete ženskou.
Jak ji zanedbáte, tak pryč s ní.
ZPĚV
Zelený jak sedma jsem dneska ráno vstal.
Teď je dávno jedna a je mi jen tak tak.
Hranatá je země a v tramvaji je nával.
Protlačíš se ke mně, jsem červený jak rak.
Když vyšly originál Holky ze školky,
tak nám psaly holky a stěžovaly si,
že jsme na ně zapomněli v té písni.
-Na to jejich jméno. -Na to jejich jméno.
Pavel Žák říkal: To se tam už nevešlo.
Tak jsme udělali prémiové Holky ze školky vánoční.
Tam jsou úplně jiná jména.
Přiznám se, že nazpaměť je neumím.
ZPĚV
Angelika, Dominika se Zuzankou
a taky Zlatka, Mája, Katka, Dája s Ivankou.
No jasně Soňa, Bětka, Tóňa, Květka na potoce
běličku ulovily, a tak byly Vánoce.
To byla éra Holky ze školky, tak my jsme jezdili křížem krážem,
i třeba v Bulharsku, kde my jsme natočili bulharskou verzi,
která v Bulharsku byla velmi slavná.
Zazpívej!
ZPÍVÁ BULHARSKY
V Polsku to byla písnička Dziewczynky z przedszkola.
-Dziewczynky z przedszkola. -Ta byla v Polsku velmi slavná.
Když pak poznali jsme spoustu dalších dívek a jmen,
plavovlásky, černovlásky, žár i sen.
Ty naše Holky ze školky už dozrávají.
Už jsou to i babičky.
Právě ta píseň má, to je nějaký fenomén,
protože nejenom že babičky, ale i ty děti ze školky.
Ony už třeba neví, kdo to je Hložek nebo kdo to je Kotvald,
ti malí špunti, ale tu písničku znají.
Tak.
Naše rekreace pomalu končí
stejně jako výlet za událostmi roku 1982.
A za týden si připomeneme rok 1983
a s ním vznik Nové scény Národního divadla
a také světový rekord Pavla Ploce v letech na lyžích.
Tak se na vás těším, mějte se hezky a příště na viděnou.
-Tak co? Už máme sbaleno? -Já už sbaleno dávno mám. A ty?
To je pěkné teda.
Skryté titulky: Věra Kotlínová Česká televize, 2013