Dnešní Retro nás zavede k počátkům
prvních československých mikropočítačů.
V roce 1981 byl postaven i Palác kultury v Praze
a ve slovenské metropoli Bratislavě
vydala svoji první desku skupina Elán.
V dnešním Retru se také dozvíte, jak jsme začátkem 80. let
dotahovali náskok Západu ve výrobě počítačů.
Tam se to nekopírovalo, tam se to opravdu kradlo.
Promluvíme o začátcích slávy skupiny Elán.
Na Slovensku ani v Čechách nebyla kapela
ve srovnatelné váhové kategorii.
Jeden ze spoluautorů dnešního Kongresového centra zavzpomíná
na otevření tehdejšího Paláce kultury v Praze.
Ještě to zdaleka nebylo dokončené,
a už tam udělali estrádu s Vondráčkovou.
Z dnešního pohledu toho moc neuměl.
Zapípat, hýbnout motorkem a pak už nic.
Přesto šlo o velký skok od počítačů,
které zaplnily několik pokojů, až po tento kufřík,
který v druhé polovině 80. let plnil učebny středních škol.
Studenti se učili programovat a tvůrci počítačů kopírovat
od svých západních, hlavně amerických kolegů.
Deset obyčejných hnědých kufříků.
Kterýkoliv z nich otevřu, najdu zajímavý přístroj.
Tyto přístroje dokáží velice mnoho, například zazpívat písničku.
V těch kufřících je deset prvních československých mikropočítačů,
které vznikly v oborovém podniku Tesla Eltos.
Počítače ve školách, jestliže mluvím o školách,
tak myslím střední školy, se tam dostaly až tehdy,
když se objevilo to, čemu se říká mikropočítače.
Jeden z prvních byl ten vzorek,
na který se tady můžete podívat, TEMS 8003.
Byl to výrobek, který byl vyroben tenkrát
v rámci státního podniku Tesla Eltos.
Je datován do roku 1980 a 1981.
V Československu už se v té době začaly vyrábět mikroprocesory.
Byly to všechno kopie amerických mikroprocesorů Zilog či osmdesátky.
Jakmile se začaly vyrábět mikroprocesory,
tak už šlo vyrábět něco jako mikropočítače.
Já jsem pracoval přímo ve vývojovém centru Tesly Eltos.
Podílel jsem se na programování mikroprocesorů.
Ten kufřík je považován za jeden z prvních mikropočítačů proto,
že je integrován jak z mikroprocesorů tehdy dostupných,
tak ze všech ostatních podpůrných obvodů do uceleného stavu kufříku,
který se dal přenést.
Bylo zřejmé, že pokrok je tak dramatický,
že pokud bychom se mikroprocesorům nevěnovali,
tak nám v technologii počítačů definitivně vlak ujede.
Mikropočítače začala vyrábět i různá zemědělská družstva,
protože tehdy pro ně to byla jakási přidružená výroba,
a ona na tom mohla něco vydělat.
Nedostatek vhodných počítačů pro vlastní potřebu vyřešili
v roce 1982 v Jednotném zemědělském družstvu
Agrokombinát Slušovice tím, že je začali sami vyrábět, kompletovat.
Později nejen pro sebe,
protože zájem ostatních podniků a organizací byl značný.
Možná to bylo i proto, že nebyli tolik sledováni režimem,
že velké podniky musely plnit plány,
ale zemědělské družstvo si mohlo vymyslet nějaký program,
a když to bylo úspěšné, tak to úspěšné bylo.
Tenkrát ten tlak podle mého názoru byl jednak z té komunity vývojářů,
techniků, protože oni viděli, co se ve světě děje.
A pak nemalou míru hrála i snaha prezentovat Českou republiku
jako nějaké dveře nebo výkladní skříň,
ve které je možné dosáhnout úspěchu v kterémkoliv odvětví.
Spusťte od adresy dva tisíce
a motorek se roztočí maximální rychlostí jedním směrem.
Na výuku programování se začaly navrhovat počítače.
Řada z nich se jmenovala Didaktik Alfa, Gama, M.
Tyto mikropočítače byly vyráběny v Bratislavě
nebo někde u Bratislavy v nějakém podniku.
Dostávaly se do škol, ve školách se tím vybavovaly učebny.
Všechny tyto mikropočítače neměly ještě monitor, tak jak jsme zvyklí.
Měly normálně obrazovku černobílou a programovalo se hlavně v Basiku
a bylo to velmi obtížné, protože vstupem byl kazetový magnetofon.
Bylo to velmi nespolehlivé a výuka s tím byla opravdu velmi obtížná.
Na Československo bylo embargo, takže se sem nesměly
dovážet součástky, ze kterých by se počítače stavěly.
Československé podniky nebo československý stát se rozhodl,
že bude vyrábět ty součástky, takže první takový krok byl,
že se tady začaly vyrábět mikroprocesory.
Já si pamatuji, že mikroprocesory, aspoň mi to vyprávěli,
jednou jsem byla na návštěvě ve Výzkumném ústavu
sdělovací techniky a tam jsem viděla,
že koupili nějaké mikroprocesory na Západě, obrousili je,
obkreslili na veliké plachty to, co tam bylo,
a když jsme se koukali na ty obrázky,
tak jsme říkali: Je to přesné nebo ne?
Oni říkali: To je dobré. My máme Černocha a ten to dodělá.
My jsme si představovali, že černoch je opravdu muž černé pleti,
ale pak se ukázalo, že to byl pan Černoch,
ten opravdu to uměl, a když na to koukl, tak viděl,
jak má ten obrázek v té veliké podobě vypadat,
a potom když se to zmenšilo, tak to skutečně fungovalo.
Jeden z inspiračních zdrojů pro řadu počítačů RP 12
byla troska, která se tenkrát do Československa dostala,
pokud se nemýlím, z Izraele, kde se zřítila spolu s letadlem.
Ty trosky sloužily jako inspirační vzor
pro výrobu minipočítačů u nás.
Tesla Elstroj byla schopna dvanáctibitový počítač
zrekonstruovat a vyrobit jeho kopii.
Když mluvíme o součástkách typu Intel 8080,
tak tam to zpětné inženýrství probíhalo tak,
že se zkoumal křemík a struktury na křemíku
a snažily se jak Piešťany,
tak Rožnov dosáhnout stejného efektu
a vyrobit něco, co by bylo podobné.
No, podívejte se, hodně se o tom píše.
Hodně o tom slyšíme v televizi, v rádiu.
Různá jednání a různé dohody, ale abych tak nějak řekl,
přesvědčen o tom nejsem.
ZPĚV Z POČÍTAČE
Proč ta sova včera houkala, hú a hú a hú...
Často obdivujeme mluvící počítače japonských a amerických firem.
Syntetickou češtinu a dokonce s melodikou a intonací jsme slyšeli
ve Výzkumném ústavu sdělovací techniky A. S. Popova v Praze.
Co tento přístroj řadí skutečně ke světové špičce, to je fakt,
že poslouchá a rozumí.
Jsou ještě daleko složitější výpočty.
Třeba v astronomii nebo jaderné fyzice.
Právě proto sestrojili ve Výzkumném ústavu matematických strojů
náš první samočinný počítač navržený docentem Svobodou.
Pane Sokole, něco jsem vám přinesla ukázat.
-Podívejte se na to. -Jémine! No jo.
To jsem dávno neviděl. To je nějaký školní demonstrační model.
-Mikropočítač zkrátka. -To jo.
To už nejsou počítače přes čtyři místnosti,
ale první mikropočítač. S těmi jste se asi potkával
ve Výzkumném ústavu matematických strojů.
Tak tolik moc ne, my jsme dělali ty větší.
To nebylo přes čtyři místnosti, ale místnost to byla.
My jsme dělali ty velké počítače. Ten je pěkný.
Co to byl vlastně za ústav? Co jste tam všechno dělali?
My jsme dělali počítače pro výrobu, stovky se jich vyrobily skutečně.
Něco se dělalo pro vojáky, dělaly se simulátory pro piloty.
Když se dělaly v Letňanech stíhačky, ta cvičná letadla,
tak k tomu byl také simulátor a ten se dělal ve VÚMS,
ta elektronika k tomu.
Řídicí počítače se tam dělaly, všechno možné.
Jak jsme si vůbec stáli oproti světové konkurenci?
Možná RVHP když vezmeme, kolem toho našeho bloku.
To jsou dvě různé věci. Vůči světu jsme byli...
Četli jsme americké časopisy a koukali jsme, jak se to dělá.
-A kopírovali jsme? -Něco jsme kopírovali, něco ne.
Já jsem právě v softwaru prosadil, že to kopírovat nebudeme.
Tam se to nekopírovalo, tam se to opravdu kradlo.
Říkalo se tomu dědictví, zdědili jsme od IBM.
To jsem tady prosadil i v RVHP, že to dělat nebudeme.
-To jste zarazil. -Prostě jsme se zašprajcovali,
že toto dělat nebudeme, takže jsme to vyvíjeli sami.
Psal jste taky v práci knížku?
Knížky jsem psal, ale ne v práci.
V práci jsme opravdu programovali. Přinesl jsem několik knížek.
Tato byla tehdy dosti populární. Vyšla v roce 1976 nebo 1977
a byla to první česká populární knížka o počítačích.
Ne jako sci-fi, ale jako výklad, jak to vevnitř funguje.
Vyšla dvakrát ve velkém nákladu a byla tady dost populární.
Takhle vypadala maďarsky.
-Vy jste měl doma nějaký počítač? -Ne.
Jaký počítač byl vůbec první u vás doma?
Já jsem si počítač pořídil až po převratu.
Až do té doby jsem doma psal na stroji.
Ťuk, ťuk, ťuk. Ano.
My jsme nebyli zrovna bohatí lidé a ty první počítače,
které sem přišly, byly hodně drahé.
Kde se to kupovalo?
Myslím, že sinclairy se daly dokonce i koupit v krámě.
Pak později ten, co dělali ve Slušovicích,
se dal, myslím, koupit i v krámě.
A zbytek?
A jinak na inzerát nebo to někdo přivezl.
Také s tím lidé kšeftovali.
Sem tam za to někoho zavřeli, protože to se nesmělo.
Tahle školní partička společně hrála po barech téměř dvanáct let.
Když v roce 1981 vydala skupina Elán
svoji první desku Osmý světadíl,
začalo šílenství, které trvá skoro dodnes.
V roce 2003 přišlo na koncert Elánu
na pražské Letné přes 70 000 fanoušků
a o čtyři roky později si zahráli v slavné Carnegie Hall v New Yorku.
Zalúbil sa chlapec, tak už sa to stalo.
Čo sa vlieklo krokom, beží teraz cvalom.
Zalúbil sa chlapec.
Trocha ho to vzalo.
Deska Osmý světadíl z roku 1981 byla pro Elán určitě přelomová,
protože byla první a zabrala prakticky na první dobrou.
Málokdo tehdy věděl, že ta kapela hrála už řadu let předtím.
Oni se dali dohromady v roce 1968 nebo v roce 1969.
Možná že dokonce i pro ně jako pro muzikanty samotné,
pro Joža Ráže a tu partu, to možná byla zajímavější
nebo taková krevnější desetiletka, kdy hráli po barech,
jezdili do zahraničí, hráli na lodi.
Ten výsledek byl ten, že se skvěle sehráli.
Profesionální aparát byl v té době problém.
Co tak o tom člověk ví,tak v Čechách nebo ve východním bloku
kvalitní aparáty zdejší provenience pořádně neexistovaly.
Tam byla ta oblíbená praxe,
na Slovensku to bylo obzvlášť typické,
že se jezdilo vydělávat na aparát do baru.
To je ta klasická, myslím, že pro to existuje
i speciální termín slovenské exportné orchestre.
Vlastně teprve v loňském roce jste byli druzí,
že jste na to čekali tak dlouhou dobu,
že hrajete už čtrnáct let spolu.
Na to je zase správná odpověď,
že my jsme nečekali na úspěch, ale na aparaturu.
My jsme chtěli něco dokázat,
a proto jsme potřebovali na něčem hrát.
Začali jsme dělat na stavbách, kopali jsme kolejnice,
potom jsme hráli ve vinárnách v Bratislavě, hráli jsme v klubech.
Postupně jsme si na nástroje a aparaturu vydělali
a potom jsme začali dělat vlastní muziku.
Bylo to aktivní čekání. Každá aktivita člověka rozvíjí,
že to nebylo, že jsme čekali, až nám spadne něco z nebe.
Rok 1981 je zastihl ve vrcholné formě
s obrovským autorským potenciálem,
který se potom zúročil v komerčně nejúspěšnějších albech,
jako byla Hodina slovenštiny a Detektivka,
kterých se snad prodalo 600 000 kusů,
což na dnešní poměry je obludné číslo.
Ta kapela skutečně moji generaci, které bylo v roce 1984 dvacet let,
ovlivnila zásadně.
Sám v meste lásky, kde ste, neviem byť sám.
Oni reprezentovali něco, co v českém bigbítu nebylo.
Byla to velice melodicky nápaditá a zručně napsaná muzika
s kvalitním textem Borise Filana.
Dneska s odstupem času se mi zdá, že to byl velice dobrý produkt,
protože tam bylo namícháno úplně všechno, co by člověk potřeboval.
Znělo to na tehdejší československé poměry relativně moderně.
To bylo pro slovenskou popovou scénu typické.
Na ten bigbít v 70. letech jak tady,
tak na Slovensku bylo embargo.
Vydávalo se jen pár jmen,
která nabízela určitou trošku sterilnější rockovou muziku.
Já vím, že oni si to strašně přáli, když jsem s nimi mluvil,
a ten rok 1981 pro ně byl obrovská satisfakce.
O budoucnosti v míru.
Vedle amatérských skupin a zpěváků účinkují i tento rok na slovenském
festivalu politické písně v Martině přední interpreti,
kteří už nejednou skladbou upoutali pozornost posluchačů.
Patří k nim i Elán, v jehož autorské
a interpretační práci je angažovaná píseň samozřejmostí.
Pro rozvoj dynamiky a kapely Elán byl absolutně zásadní postavou
Jožo Ráž, hlavní zpěvák, baskytarista a skladatel,
který byl jakýmsi motorem, producentem až západního střihu
i v té době perestrojky v 80. letech.
V začátcích 80. let a potom v průběhu tady
střední proud představovala úplně pokleslá tvorba stájí
Petra Hanniga a Františka Janečka, která generovala dětské hvězdičky.
Elán byla v zásadě dospělá hudba, na kterou se dalo tancovat,
dala se poslouchat, aniž se u toho člověk červenal.
Kaskadér, kaskadér skočil do čiernych dvier.
Krátko žil, krátko žil. Kto mu kvet do rúk vloží.
Kaskadér, kaskadér nenašiel správny smer.
Bláznive výčiny riskoval vždy za iných sám.
Oni opravdu měli relativně štěstí na to,
že v první polovině 80. let na Slovensku ani v Čechách
nebyla kapela ve srovnatelné váhové kategorii.
Třeba když si vezmu souvěkovce ze Slovenska,
tak Modus, který možná tuto roli suploval v druhé půlce 70. let,
tak byl za zenitem, Žbirka asi nebyl taková masovka
a to, čemu se pak říkalo ještě zlatá éra Opusu,
to je Nagy, to přišlo až potom.
Slováci vždycky byli trošku jiní než my.
Neměli tak těžkou zadnici, nevycházeli tak z dechovky.
Byli spíš napojeni na Vídeň.
Sledovali tamní televizi a bylo to znát na popu.
Slovenský pop i rock měl vždycky šmrnc.
To nám tady chybělo.
V letošním ročníku Zlatého slavíka je na druhém místě
slovenská skupina, slovenský interpret, slovenská interpretka.
To je vlastně taková situace, kterou jsme ještě nezažili
a o které se nám před pěti lety ještě ani nemohlo zdát.
Aha, tak já si myslím, že na to je správná odpověď,
že Slováci mají v poslední době asi více Elánu.
Věhlas Elánu překročil hranice České a Slovenské republiky
zejména směrem na východ, tedy do tehdejšího Sovětského svazu,
kde byl Elán velice populární.
Prodával tam tak horentní množství desek,
že by si člověk musel říci, že to byli milionáři,
jenže tehdy muzikanti dostávali od vydavatele třeba jedno procento.
Dneska dostávají deset dvanáct běžně.
Tehdy i přes obrovské objemy prodejů
oni si vydělali mizivé peníze.
Víc lidí než na Elán chodilo v dobách vlády
komunistické strany už jen na jejich sjezdy,
ale na rozdíl od Elánu byly pro všechny účastníky povinné.
Strana nakonec stihla sjezdy v novém Paláci kultury
tady v Kongresovém sále v Praze jen dva.
Mnohem víc si jeden z nejlepších akustických sálů v Evropě
vychutnali fanoušci Eltona Johna nebo tehdejší folkové scény.
Důstojně bude o nás a našem životě vypovídat i pražský Palác kultury.
Rok 1975.
Generálním projektantem výstavby určila vláda
Vojenský projektový ústav.
Má být vytvořeno univerzální víceúčelové zařízení prvořadého
politického, společenského a kulturního významu.
Smělou architektonickou koncepcí i technickými parametry nemá
toto dílo obdoby v minulosti
a ani v budoucnosti nebude dlouho překonáno.
Byla vnímána potřeba získat speciální reprezentativní budovu
především pro pořádání sjezdů komunistické strany.
Praha trošku zaostávala. Všude se stavěla kongresová centra.
Taky jsme určitou inspiraci nasbírali ve východním Berlíně,
kde před námi se stavěl Palác republiky,
takže my jsme jezdili po světě a snažili jsme se poučit.
Tenkrát byla mírová konference v Helsinkách.
Pak jsme měli možnost vidět palác v Paříži.
Samozřejmě že jsme se tehdy zajímali o Hamburk,
který tak nějak měl asi rok a půl před námi předstih.
Někteří nás dokonce napadají, že jsme to obkreslili,
což je vyloučené.
Pak jsme byli na východě, kremelský sjezdový palác,
palác v Leningradě, palác Ukrajina v Kyjevě.
To jsme všechno měli v ruce.
Sjezdový sál.
Bude sloužit sjezdovým a kongresovým jednáním
a navíc i koncertům a filmovým představením.
Toto mnohostranné využití umožňuje promělivost prostoru i pódia.
Objem sálu se dá zvětšit zvednutím stropu.
Do Sjezdového sálu se vejde až tři tisíce návštěvníků.
On se měl stát jakýmsi kulturním centrem.
Měl se stát symbolem nové socialistické Prahy.
To se příliš nepovedlo.
Především bylo nutné, aby byla ta budova otevřena před tím,
než začal XVI. sjezd Komunistické strany Československa v roce 1981.
To se skutečně podařilo, byť s vypětím všech sil.
Nicméně tady asi by bylo zajímavé poznamenat,
že k tomuto svému hlavnímu účelu, ke sjezdům komunistické strany,
posloužil pouze dvakrát, ještě v roce 1986.
Relativně jsem spokojen. Když jsem sem přišel,
tak jsem si připadal, že jsem třeba v Berlíně.
Tady ty sadové úpravy, že to předmostí bylo dotažené tak akorát.
Ochránili jsme tady zeleň, co se dalo, tak jsme využili.
Negativa byla a jsou, protože když stavba začala,
tak bylo metro nové. S metrem jsme tvrdě bojovali.
Nesmělo se na nic sáhnout, nic nebourat.
Jedna kotva od jižního parkoviště nám tam zasáhla nějakou drenáž
a už byl velký problém.
Od deváté hodiny začal procházet nekonečný proud návštěvníků
jednotlivými poschodími Paláce kultury.
Už v jedenáct hodin dopoledne uvítal Palác kultury
dvacetitisícího návštěvníka.
S jakými dojmy budete odcházet z Paláce kultury?
Krásnými, překrásnými.
-Vy jste z Prahy? -Ne, z Pardubic jsem.
Vstávala jsem v půl čtvrté ráno, abych to tady stihla brzo,
abych nestála velkou frontu, protože jsem ji čekala.
Otevření bylo provázeno velkými patetickými slovy,
ať už ze strany Gustáva Husáka či tehdejšího vedoucího tajemníka
Městského výboru KSČ v Praze Antonína Kapka,
ale vlastně můžeme říci, že osm let,
co fungoval v podmínkách tehdejšího uspořádání,
bylo velmi málo na to, aby bylo možno naplno zhodnotit,
jestli splnil nebo nesplnil svůj účel.
Ještě to zdaleka nebylo dokončené a už tam udělali
například estrádu s Vondráčkovou, ještě před rokem 1980.
Byly tady televizní plesy každý rok.
Magistrát tady nadirigoval například televizní festivaly,
Zlatá Praha každý rok.
Byly tady promoce. Tady vysokoškoláci davově promovali.
Byly tady maturitní plesy.
Rockfest 1989 se už v těchto chvílích
v pražském Paláci kultury
zvolna loučí se svými četnými přívrženci.
Jeho čtvrtý ročník se stal, jak jsme si už zvykli,
naší vrcholnou přehlídkou amatérských rockových skupin,
předních profesionálních interpretů a zahraničních hostů.
Měly se tam pořádat i různé kulturní akce,
především ty, na něž měla být kladena zvláštní váha,
které měly mít zvláštní význam.
Mezi takové akce se zařadil na sklonku 80. let i Rockfest,
což působilo někdy trochu komicky. Tam byla zřetelná snaha
získat poměrně široké zastoupení těch skupin,
takže pokud se nemýlím, tak se tehdy v Paláci kultury
objevila třeba punková skupina Hrdinové nové fronty.
Byť za to tedy byla takovými ortodoxními pankáči
okamžitě odvržena jako kolaborující s establishmentem.
Za týden v roce 1982 navštívíme přeplněné mateřské školky.
Taky si připomeneme hit jé, jé, jé, kdepak ty fajn holky jsou.
Holky z naší školky.
Zavzpomínáme na legendární Tatru 148.
Tak se na vás těším. Na viděnou.
Skryté titulky: Věra Kotlínová Česká televize, 2013