Vítejte na přelomu 70. a 80. let.
Rok 1980 byl úspěšný nejen pro naše tenisty,
kteří zvítězili v Davis Cupu, ale také byl dokončen
a uveden do provozu vysílač Praděd.
V obchodech se objevila spousta nové domácí elektroniky.
Projekt vysílače Praděd měl připomínat
startující kosmickou loď,
která má ve spodní části tři křídla.
Když už se žena na mě zlobila, tak jsem odjel do práce.
Když jsem přijel, tak už byla ráda, že jsem doma.
Od roku 1900 až k dnešnímu dni se zatím jen osm států světa
může pyšnit ziskem cenné trofeje.
Češi nikdy nebyli moc úspěšní v Davisově poháru.
Vyhráli trofej v roce 1980 proti Italům.
To bylo na hodně dlouho.
Nikdo nečekal, že bych Panattu porazil,
i když na turnajích, co se hrály po světě,
jsem Panattu porazil asi pětkrát.
Po sobotě bylo všechno rozhodnuto.
Před sebou vidíme luxusní gramofon
s magnetodynamickou vložkou,
který bylo možné si v roce 1980 zakoupit.
V roce 1980 Tesla překvapila poměrně širokou řadou novinek.
V 70. letech u nás ještě existovala místa,
kde nebylo možné naladit televizní vysílání.
A to rádiové šlo jen s velkými obtížemi.
Takovou oblastí bylo Jesenicko,
a tak se na nejvyšší hoře Moravy začal stavět nový vysílač.
Jmenuje se Praděd a do provozu byl uveden v roce 1980.
Svojí nejvyšší horou Pradědem sahají Jeseníky
téměř do výše 1 500 metrů nad mořem.
Z mraků, do kterých je vrchol hory často zahalen,
vykukuje jen špička nové věže televizního vysílače.
Tady je původní projektová dokumentace pro vysílač Praděd.
Jsou tu dokumenty, které ukazují,
že prvotní myšlenky o stavbě vysílače pocházejí z roku 1965.
Odtud se už odvíjejí další plány pro stavbu
multifunkční věže,
která už od začátku byla projektována pro provoz restaurace,
ubytování a vyhlídky plus zázemí vysílače.
Autorem projektu vysílače Praděd byl inženýr architekt Liška
ze Spojprojektu Brno.
Než došlo k výstavbě, musela se postavit silnice.
S výstavbou silnice se začalo v roce 1968.
V 70. letech začaly výkopové a zemní práce.
Stavba probíhala zhruba do roku 1980.
To dlouhé období stavby bylo způsobeno tím,
že jsou tu drsné klimatické podmínky.
Stavba vysílače Praděd nebo jeho projekt
měl připomínat startující kosmickou loď,
která má ve spodní části tři křídla.
V každém křídle je jiné technické zázemí.
V jednom je restaurace, v dalším je energetické centrum.
A to třetí je zázemí radiokomunikací.
V roce 1980 v podstatě byl celý objekt hotový.
Původní projekt počítal s výškou věže 162 metrů.
Později po výměně anténního nástavce
výška věže činí aktuálně 146,5 metru.
Vrchol vysílače Praděd je nejvyšším pevným bodem
v České republice zhruba třicet metrů nad úrovní Sněžky.
Nacházíme se v sedmém patře věže televizního vysílače
v nadmořské výšce 1 563 metrů, která slouží v současné době
jako turistická vyhlídka pro návštěvníky.
Nacházíme se na vysílacím sále,
kde provozujeme první, druhý a třetí multiplex.
V roce 1980 na této ploše vysílal jeden jediný
analogový vysílač Československé televize.
Druhý program.
O letošních vánočních a novoročních svátcích
mají službu technici Antonín Haas a Jan Beňář.
Tak jako kolektivy na ostatních vysílačích
v naší republice i oni usilují o to,
aby diváci druhého televizního programu měli kvalitní příjem.
Pracovaly tady dvě směny a v každé směně bylo deset lidí.
Střídali jsme se po dvanácti hodinách.
Aby každý přišel do práce včas, to byla jeho starost.
Starostí vedoucího směny bylo, aby to měl v pořádku.
Posádka vysílače musela být za každých okolností schopna
vyřešit jakoukoliv závadu, která se tu vyskytla.
Proto jsou tady místnosti s dílnami a se sklady náhradních dílů.
Ta práce byla taková různorodá. Nebyl to takový stereotyp,
jako když se někde pracuje v továrně.
Tím, že ještě jsme měli na starosti i automobilní techniku
a údržbu objektu, tak jsme se tady nenudili.
Bylo to takové různorodé, že člověk se necítil jako robot.
Tohle jsme si vybudovali svépomocí.
Celou linku jsme si namontovali, vymalovalo se to tady.
Tady jsme si vařili a třeba o Vánocích,
když jsme tady zůstali, jsme si udělali štědrovečerní večeři.
Zaměstnanci Správy radiokomunikací Praha oblastního střediska Ostrava
musí nyní na televizní vysílač pouze na běžkách.
Pochopitelně i teď ve dnech pracovního klidu
jsou tu nepřetržitě v pohotovosti směnaři.
Hlídají zvukovou i obrazovou modulaci
na pěti vysílacích centrech o celkovém výkonu 20 000 wattů.
V zimním období se sem zaměstnanci mnohdy dostávali na lyžích.
Tady máme malou sbírku lyží po těch, kteří už zde nepracují.
Zde se mohli pracovníci po pracovní době dívat na televizi.
Měli jsme tady výrobní porady.
Tady jsme trávili své volné večery.
Nacházíme se v prostoru,
kde jsme mohli trávit své volné hodiny sportem.
Hrávali jsme zde pingpongové turnaje.
To bylo jedno z mála sportovních vyžití tady.
Vysílač byl vybaven i úpravnou vody
pro delší životnost ústředního topení.
Vůbec objekt vysílače byl nezávislý na vodě,
elektrické energii, musel být co nejvíce soběstačný.
Jednou přidaných hodnot výstavby bylo také to,
že byly tady vybaveny a postaveny tyto pokoje,
že pracovníci, kteří měli volno a mohli spát, nebyli rušeni.
Každý mohl spát sám, někdy maximálně po dvou.
Každý si to mohl doplnit nějakými fotografiemi,
nějaké kvítko pěstovat, co kdo měl nějaké záliby.
Budovy vysílače byly vybaveny mnoha uměleckými díly,
jako tady vidíte například holubičku a hnízdo s ptáčaty.
Pak jsou různě po pokojích umístěny tapisérie,
které vyzdobily naši věž.
Ta dřevěná část byla ve vstupním prostoru
a měla představovat skálu,
ze které vytryskla kapka čisté pramenité jesenické vody.
V té době každá taková stavba musela mít kryt civilní obrany.
Naštěstí nemusel být nikdy využit k tomu účelu,
pro který byl konstruován.
My jsme ho využívali tím způsobem,
že jsme donutili vedoucího střediska pana Anděla,
který hrával a cvičil často hlasitě na trubku,
aby cvičil tady a nerušil nás.
To bylo takové jediné rozumné využití této místnosti.
Jsme v nejnižším bodě vysílače. V 80. letech tady byly nádrže
na skladování lehkého topného oleje.
Jsme tak šest metrů pod zemí.
Nad námi je silnice, příjezdová komunikace na Praděd.
Ocelový tubus věže má průměr tři metry
a na výšku má padesát metrů, kam se dostáváme po žebřících.
Na ocelovém tubusu jsou umístěny rozhlasové antény
a v nejvyšší části vysílače, v laminátovém nástavci,
jsou televizní antény.
Předtím než tady stálo toto středisko,
tak na Bruntálsku a zejména Jesenicku nefungovalo nic.
Nefungovaly telefony, nebyl tam televizní signál.
Nebyl tam kvalitní rozhlasový signál.
Spuštěním tohoto střediska se tento kraj připojil
do civilizovaného území.
Rok 1980 byl úspěšný pro naše sportovce.
Poprvé v historii totiž vyhráli trofej,
které se říká salátová mísa.
Určitě víte, že mluvím o tenistech a o tom,
že v tom roce vyhráli Davis Cup.
18. listopadu 1980 dorazil do Prahy první host.
První očitý svědek, lépe řečeno korunní svědek celého dramatu.
V obchodním domě Kotva v Praze vystoupil na světlo světa
sám velký Davisův pohár.
Davisův pohár je něco ojedinělého tou atmosférou,
tím, že se táhne za tým.
Tenis je individuální sport, ale pro tu chvilku, pro ten týden,
kdy jsou hráči spolu, je to týmový sport.
V roce 1980 nás na cestě do finále čekaly tři zápasy.
Bylo to hladké vítězství v Praze na Štvanici proti Francii,
v Bukurešti nad Rumunskem, ale ten nejtěžší zápas
a úplně nejtěžší, ještě těžší než nakonec bylo finále,
tak přišel v Buenos Aires proti Argentině.
Rok 1980, Buenos Aires.
Naše vítězství v Argentině potvrdilo kvality
československého tenisu.
Potvrdilo, že Lendl je světovým hráčem,
který právě v Argentině na 70 procent
utkání rozhodl v náš prospěch.
K prvnímu utkání nastoupil Tomáš Šmíd proti Panattovi
ve vyprodané čtrnáctitisícové hale, beznadějně vyprodané.
Hala nic netuší o těžké noci,
o velké ztrátě tělesné váhy i o složitém rozhodování.
Bylo to neuvěřitelné drama.
Zápas se vyvíjel v náš neprospěch.
Tomáš Šmíd s Panattou prohrál první dva sety.
Málokdo v té chvíli tušil,
jaké zdravotní problémy Tomáš Šmíd má.
Prudký nástup Panatty nevyvedl Tomáše Šmída z míry.
Zachoval si vnitřní klid a čekal na svoji příležitost.
V čtrnáctitisícovém kotli velkou část publika,
možná tisícovou, možná dvoutisícovou,
tvořili italští fanoušci, kteří sem nalétali tehdy
leteckými speciály na toto utkání.
Bouřlivě horkokrevně Panattovi fandili.
V páté sadě za stavu 3:3 a 15:0 pro Tomáše Šmída
neukáznění diváci přerušili utkání.
Přestávka byla výhodou pro staršího Panattu.
Diváci se domnívali, že prospívá Šmídovi.
Mohlo se v utkání pokračovat dál po více než půl hodině.
Tomáš Šmíd ale už otěže iniciativy,
které předtím začal přebírat, nepustil.
A teď dávejte pozor.
To byl ten rozhodující míček, který s definitivní platností
rozhodl o tom, že neuvěřitelné se stává skutečností.
Tomáš Šmíd porazil Adriana Panattu.
Ani druhé utkání nebylo jednoduché.
Ivan Lendl šel na kurt proti Barazzuttimu.
Prohrál první set,
ale od začátku druhého i jeho forma začala jít nahoru.
Ty další tři sety vyhrál celkem hladce.
Po dvou hodinách a pětadvaceti minutách vítězí nad Barazzuttim.
Československo tím vedlo nad Itálií ve finále
Davisova poháru po prvém dnu 2:0. Obrovské.
V sobotní čtyřhře proti dvojici Lendl, Šmíd nastoupili
Panatta s Bertoluccim.
Právě Bertoluccimu se v tom úvodu velmi dařilo.
Naši hráči Ivan s Tomášem prohrávali 1:2 na sety,
takže to byla také úžasná bitva. Vyhráli jsme v pěti setech.
Shodou okolností to bylo zajímavé v tom,
že v těch třech zápasech, ve kterých se vyhrály tři body,
vždy naši prohráli první set,
Šmíd dokonce první dva sety s Panattou,
a přesto všechny ty zápasy dobře dopadly.
Dokázal je otočit jak Tomáš Šmíd, tak Ivan Lendl v pátek
a v sobotu i oba dva spolu ve čtyřhře.
Po sobotě bylo všechno rozhodnuto, všechno dokonáno.
Začaly velké oslavy, protože získat Davisův pohár
tehdy pro Československo byla úžasná událost.
Pane Šmíde, jaký pro vás byl rok 1980?
Co všechno se v něm stalo?
Rok 1980 byl pro mě takový zvláštní,
protože jsem v létě byl na turnaji ve Vídni.
Ve finále jsem si podvrtl kotník
a nemohl jsem hrát skoro čtyři nebo pět měsíců.
Potom to bylo takové, že jsem byl fit na finále Davis Cupu.
To byl takový malý zázrak, ale to bylo jediné moje zranění,
které jsem měl ve své tenisové kariéře.
To bylo takové zvláštní.
Vy jste vlastně otvíral finále Davis Cupu.
Tam jsem hrál úvodní zápas proti Panattovi.
Bohužel jsem snědl něco doma.
To nebylo jako teď, že všichni mají soustředění.
Já jsem měl tenkrát garsonku na Jižním Městě
a sám jsem si udělal nějaké rybí filé s tím,
že asi bylo trochu špatné. Projevilo se to v noci.
Volal jsem našeho doktora a ten říkal, abych vyčkal do rána.
Nakonec mi chtěli pumpovat žaludek ve vojenské nemocnici.
To nakonec neudělali, nastoupil jsem a prohrával jsem 0:2 na sety.
Potom jsem to vyhrál v pěti setech,
když jsem překonal ty potíže a všechno, co s tím bylo spojené.
Jak vám bylo na začátku, když jste věděl, že vám není dobře,
že nastupujete jako první do finále Davis Cupu.
Moc dobře mi nebylo, protože tenkrát bylo
pravidlo v Davis Cupu takové, že ten hráč se nesměl měnit,
že prakticky by to byla skreč,
tak Honza Kodeš byl tenkrát mozek toho týmu.
Nehrál sice, ale hrozně nás podporoval.
Ten říkal: Tomáš to zvládne.
Chtěli mi dát prostěradlo, kdyby mi bylo špatně,
že bych šel na velkou nebo se vyzvracel a tak.
To se nakonec nestalo a nakonec jsem to všechno překonal
a v zápalu boje jsem na to zapomněl,
ale až po těch dvou setech, které jsem prohrál.
Ať žije Šmíd! Ať žije Šmíd!
Četla jsem někde, že když jste to dohrál,
tak jste pak dlouho ležel v šatně vyčerpáním.
Byl jsem unavený psychicky i po fyzické stránce,
protože přece jenom to bylo velké vypětí
a ten zápas trval dlouho a byl to důležitý bod,
protože se čekalo od Ivana, že Barazzuttiho porazí
a ten poslední den že by měl porazit i Panattu.
Dvojice světových singlistů Lendl - Šmíd
se spolu setkává v deblu podruhé.
Jejich argentinská premiéra byla ovšem veliká.
Co ta čtyřhra s Lendlem?
Ivan ty čtyřhry moc nechtěl hrát.
Spolu jsme i pár turnajů ATP vyhráli.
Proč je nechtěl hrát?
Soustředil se spíš na singla, čtyřhra nebyla jeho parketa.
Singla přece jenom uměl líp a cítil se tam dobře
a také se nechtěl tak unavovat.
Z jasného vyhrání se znovu rodí drama.
Jenomže něčeho mají naši přece jen víc.
Nedá se to natrénovat.
Vítěz se musí s touhle vlastností narodit.
Já jsem se na ten zápas dívala a zdálo se mi,
že jste tam do sebe šli, že jste se tam i hádali.
Ivan si hrál svoji půlku.
On nebyl vyložený deblista, ale spouštěl hrůzu.
Ty velké rány, to byla jeho doména.
Když střílel, tak z toho měli soupeři strach.
On byl osobnost na kurtě.
Myslím si, že kdyby toho debla chtěl hrát,
že by určitě hodně deblových turnajů také vyhrál.
Takže jste se nehádali?
Nehádali. My jsme se spolu nikdy nehádali.
Někdy byla napjatá atmosféra, ale Ivan byl profík, já taky.
Hráli jsme spolu, myslím, že byla dobrá atmosféra na kurtě.
Jak jste prožíval ten poslední míč? Jaké tam byly emoce?
Já si myslím, že v té chvíli si to člověk ani neuvědomí,
že si to uvědomí až potom.
Určitě to byl tenkrát pro Československo
velikánský úspěch jak po sportovní stránce,
tak i pro lidi. Bylo to poprvé, co Československo vyhrálo
Davisův pohár, takže to bylo takové speciální.
-Vítáme vás. -Gratuluji. -Děkujeme.
Nejlepší je to, když se to nečeká.
-A ono se to povede. -Konečně se něco povedlo.
Dostali jste nějakou finanční odměnu?
Tenkrát jsem byl na vojně a Ivan byl taky na vojně,
tak jsme, myslím, dostali povýšení.
Já jsem byl snad desátník, tak jsem dostal další pecku.
Dostali jsme spořitelní knížku. Myslím, že to bylo tenkrát
na třicet nebo padesát tisíc, ale to už si nepamatuji.
V roce 1980 se v našich obchodech objevila spousta nové elektroniky
z produkce národního podniku Tesla.
Obyvatelé Československa si tak poprvé mohli koupit
třeba tuzemské kazetové rádio s názvem Diamant.
Ale i vylepšený hifi gramofon
a taky přenosnou televizi, magnetofon i autorádio.
Zkrátka kdo na to tenkrát měl, mohl nakupovat.
Tesla vyrábí, jak známo,
také nejrůznější přístroje slaboproudé elektrotechniky.
V Litovli je to přes dvacet druhů gramofonů
od jednodušších až po stereofonní s elektronickou regulací otáček.
Podnik věnuje velkou pozornost procesu inovace svých výrobků.
V roce 1980 Tesla překvapila spotřebitele
poměrně širokou řadou novinek.
Jednou z nich byl hifi gramofon NC Tesla 450.
Nahrazoval předchozí model NC 440.
Oproti němu přinášel jako novinku koncové optické vypínání
při dohrání desky.
Kdo nechtěl gramofon, mohl si pořídit magnetofon.
Nejdřív magnetofon cívkový, bytový,
stereofonního provedení, model B 101.
Nahrazoval předchozí model B 100.
Měl nové provedení plastového panelu
s černými potisky a byl popsán anglicky,
abychom se víc přiblížili světovosti.
Na magnetofon se vešly cívky o průměru až osmnáct centimetrů.
Toto jsou patnáctky.
Osmnáctka už přečnívala vnější okraj magnetofonu,
takže se na něj při provozu nedal dát ochranný kryt.
Tady máme před sebou přijímač Sextet.
Je to rozhlasový přijímač,
který má normu VKV už používanou se čtyřmi předvolbami,
poměrně kvalitnější takzvané kuchyňské rádio.
A kdo chtěl kazetový magnetofon, mohl zvolit novinku od Tesly,
první stereofonní radiomagnetofon, jmenoval se Diamant.
Byl vyrobený ve spolupráci Tesly a polské firmy Unitra.
Poláci do toho dodávali mechaniku a některé plastové výlisky,
Tesla veškerou elektroniku.
Magnetofon stál ve své době 4 700 Kčs,
což byly zhruba čtyři platy,
ale kdo si to pořídil, tak byl v té době král.
V Tesle Pardubice se koncem minulého roku dokončovala
první série přenosného rádiopřijímače
se stereomagnetofonem K 203 Diamant.
Ve světle dosavadní produkce představuje
určitý progresivní prvek
a je možným příslibem blýskání se na lepší časy.
Ten byl i na baterky.
Dokonce se k tomu dalo připojit přes redukci
i napájení v automobilu.
Mělo to na svou dobu obě normy VKV,
to znamená východní normu, která se používala u nás,
i západní, která se používala v západní části Evropy.
Pro naše plechové miláčky jsme si v roce 1980 mohli
zakoupit i různá autorádia od těch jednodušších,
která ještě neměla normu VKV, měla pouze střední a dlouhé vlny,
až po ty modernější,
které už měly normu VKV a zasahovaly opět dvě předvolby.
K autorádiím patří i reproduktory různě velké a různě tvarované.
Spotřební elektronika je jakousi výkladní skříní,
podle které nejširší veřejnost hodnotí úroveň odboru jako celku.
Přenosný radiopřijímač Domino s rozsahem VKV,
krátké, střední, dlouhé vlny
s možností napájení i z 220 pro případ, že dojdou baterie.
Ještě byly další novinky, tentokrát pro příznivce chataření.
Objevil se na trhu nový přenosný televizor
černobílý značky Satelit,
ve své době velice progresivní konstrukce
s využitím integrovaných obvodů, které nabízel trh RVHP,
takže v té době se tady na trhu daly koupit
koncepčně zastaralé sovětské televizory Junosť.
Najednou se objevil Satelit, který nevyžadoval prakticky
žádnou obsluhu, jen zapnout a vypnout.
Nabízel se zhruba v šesti barvách plastových skříněk.
Ke konci výroby dokonce se vyráběl i dvoubarevný,
že zadní část měla jinou barvu než ta přední.
Napájen je buď ze sítě 220 voltů,
nebo se dal připojit na autobaterii přes konektor,
takže kdo jezdil pod stan, tak si mohl televizor vzít s sebou.
A umožňoval přijímat zvuk i západní normy,
takže kdo se pohyboval blízko hranic se západním Německem
nebo Rakouskem, tak mohl poslouchat a přijímat i jejich televizi.
Stál ve své době 3 900 korun, což bylo poměrně hodně.
Junosť byl levnější asi o šest stovek,
ale ta výhoda moderní konstrukce to všecko vynahradila.
Příště vstoupíme do 80. let.
V roce 1981 vznikla kapela Elán.
A taky první československý mikropočítač
a byl otevřen Palác kultury.
Tak se na vás těším. Na viděnou.
Skryté titulky: Věra Kotlínová Česká televize, 2013