Píše se rok 1978 a Československo se stává třetím státem světa,
jehož občan překonal atmosféru a dobyl vesmír.
Ale i v atmosféře se nám dařilo. Na devátém mistrovství světa
v akrobatickém létání jsme byli zlatí.
A na zemi zase slavil úspěch legendární seriál
Československé televize Nemocnice na kraji města.
Na let do vesmíru zavzpomíná první československý kosmonaut
Vladimír Remek.
Matka kromě jiného mi řekla nejlepší instrukci
na případné setkání s mimozemskými civilizacemi.
Řekla: Nezapomeň pozdravit, až je uvidíš.
Spolu s primářem Sovou a jeho kolektivem se vrátíme
do Nemocnice na kraji města.
Nastupuje těžká kavalerie, je tu náš starej.
Vám nastává historickej okamžik vašeho života.
-Jste správně napjatá? -Jsem.
-Dobrý večer. -Dobrý večer, pane primáři.
Buďte tak laskava, paní kolegyně, a povězte mi něco o situaci.
Pane primáři, dovolte, abych se vám představila.
Alžběta Čeňková.
To má čas. Teď je na řadě pacient.
Pane primáři, převezen v bezvědomí s reakcí...
Já to nevidím jako nejlepší vstup do života. Co vy?
Já taky ne.
A vydáme se i na mistrovství světa v letecké akrobacii,
kde s přehledem zvítězil Ivan Tuček.
Taťka začal opravdu od větroňů a malých regionálních soutěží.
Poměrně rychle se dostal do reprezentace
a dopracoval se k nejvyšší metě, že se stal mistrem světa,
absolutním mistrem světa.
2. březen roku 1978.
Syn z malé země uprostřed Evropy startuje ke hvězdám.
Jeho jméno obletělo celou Zemi.
Jeho jméno se naučili vyslovovat ve všech světadílech.
Jeho jméno zní Vladimír Remek.
Je 2. března roku 1978
a z Bajkonuru startuje kosmická loď Sojuz 28.
Na palubě je kromě sovětského kosmonauta Alexeje Gubareva
i Čechoslovák Vladimír Remek. Do vesmíru se tak poprvé
dostává občan jiného státu než USA a Sovětského svazu.
Stojíme u kabiny Sojuzu 28,
v které Vladimír Remek letěl 2. března 1978 do vesmíru,
i potom se 10. března vracel zpátky na Zem.
Byl to přece jenom velice sledovaný,
dalo by se říci, propagandistický let.
Prostě posíláme do vesmíru člověka z nám spřátelené země.
Lety interkosmonautů byly vlastně vyvrcholením v té době
již deset let probíhajícího programu Interkosmos,
kdy Sovětský svaz vyzval partnery ze socialistických zemí,
aby s ním spolupracovali na výzkumu kosmu.
To, že je možnost, aby letěl československý občan do vesmíru,
bylo známo už dva roky předtím,
protože Sověti nabídli účastnickým zemím programu Interkosmos,
aby vyslaly své zástupce,
své lidi na výcvik do Hvězdného městečka.
Zatím to byly první tři země - Československo, Polsko a NDR,
čili východní Německo.
Zhruba od poloviny roku 1976 začal probíhat výběr,
samozřejmě v té době tajný výběr, vhodných kandidátů kosmického letu.
V Československu to bylo v první etapě několik desítek pilotů,
kteří přicházeli v úvahu, z kterých pak zůstala
ta finální dvojice Vladimír Remek a Oldřich Pelčák.
Oficiální formální rozhodnutí státní komise padlo
čtyři dny před letem, kdy bylo definitivně potvrzeno,
že poletí dvojice Gubarev - Remek.
Let Vladimíra Remka byl samozřejmě velkou událostí,
protože to byl první člověk, který neměl americký nebo sovětský pas.
Byl to první člověk ze třetí země, který se dostal do vesmíru.
Samozřejmě to mělo obrovský politický podtext.
Milí spoluobčané, soudružky a soudruzi.
Poprvé v historii může k vám promluvit z vesmíru občan
Československé socialistické republiky z oněch dálek,
které vždy mají svá tajemství. Je to pro mě šťastná chvíle.
Splnilo se mé přání. Jsem kosmonautem.
Chtěl bych za tuto svou šťastnou chvíli upřímně poděkovat.
Vím, komu děkovat z celého srdce. Chtěl bych především poděkovat
Ústřednímu výboru Komunistické strany Sovětského svazu,
Radě ministrů SSSR a soudruhu Leonidu Iljiči Brežněvovi,
kteří umožnili výcvik kosmonautů ze socialistických zemí
v Hvězdném městečku.
Vladimír Remek vlastně splňoval
to kritérium naší federativní republiky,
protože jeho matka byla Češka, jeho otec byl Slovák.
Je potřeba si uvědomit, že sice se startovalo 2. března 1978,
ale ten start byl původně plánován na 25. února 1978,
takže na třicáté výročí únorových událostí v Československu.
Vladimír Remek si s sebou vezl šest experimentů.
V podstatě jeden asi z nejvýznamnějších
materiálových experimentů byla tavná pec Morava Splav.
Právě před několika minutami jsme přistoupili
k provedení experimentu Morava,
který nyní provádíme na sovětské aparatuře Splav.
Využívá specifických vlastností,
které se mohou vyskytovat jenom v kosmu.
Bohužel v tehdejších poměrech ten propagandistický význam
přehlušil všechno, co tam Remek pro vědu dělal.
Na druhé straně pro vědu v Československu,
respektive pro několik oborů, které se podílely na Remkově letu,
tak to byl prostě start do budoucnosti.
Teď právě ukazuje Jura Romaněnko, jak lze v kosmu pít.
Celý ten let trval 7 dní a 22 hodin, takže téměř 8 dní.
Start byl v Bajkonuru. Přistání bylo také v Kazachstánu.
To je standardní přistávací oblast, kde vlastně už na posádku,
která se vrací v kabině, čeká záchranný vyprošťovací oddíl.
A už je tu Vladimír Remek, československý kosmonaut.
Jsem rád, že to máme za sebou. Přistání bylo poměrně dobré.
Jsem rád, že to máme za sebou.
Když Vladimír Remek přistál, tak samozřejmě spolu
se svým kolegou Gubarevem byli přijati v Kremlu.
Dostali Řád hrdiny Sovětského svazu.
Vzápětí nato přeletěli do Prahy.
Tady dostali zase řády hrdiny Československa
a potom asi rok nebo možná i později byl Remek
používán v podstatě jako cvičený králík na různých besedách.
Soudruhu generální tajemníku Ústředního výboru
Komunistické strany Československa a prezidente
Československé socialistické republiky,
kosmonaut-výzkumník kapitán Remek.
Hlásím splnění úkolu, kterým mě pověřil
Ústřední výbor Komunistické strany Československa
a Vláda Československé socialistické republiky.
Jaký pro vás byl ten rok 1978?
Sestával vlastně ze dvou částí.
Do startu a po tom přistání a mezitím ten samotný kosmický let.
Určitě to byl zlomový rok v mém životě,
protože se mi diametrálně změnil život.
Do té doby, než jsem odstartoval, tak jsem tím žil.
Chtěl jsem letět, myslím si, že to je docela všeobecně známé,
publikované, že jsem jako kluk o tom začal snít,
což bylo docela jednoduché, protože když startoval Gagarin,
tak mně bylo třináct let.
Ve třinácti letech je kluk plný touhy po dobrodružství.
Já jsem to tak viděl a samozřejmě...
Byl to pro vás idol?
Byl to pro vás vzor, když jste ho viděl?
Byl. To říkám pořád.
Samozřejmě že postupem času jsem si více uvědomil,
že to není tak jednoduché, že létají pouze občané
Sovětského svazu a Spojených států
a abych se do vesmíru eventuálně měl šanci dostat,
tak musí přijít nějaká nabídka.
A ona přišla. Doporučili členským zemím,
aby vybíraly právě z vojenských pilotů,
pokud možno s vysokým vzděláním nebo s vysokoškolským,
pokud možno znajících dobře ruský jazyk.
Udělali s námi nějaké doplňkové testy.
Něco si nechali vysvětlit a čtyři lidé na doporučení
byli poslání do Sovětského svazu, kde jsme byli...
Už přímo do městečka?
Jako závěrečné kolo výběru, protože některé věci u nás nebyly.
Nebyla u nás například centrifuga.
Bylo potřeba nás otestovat na centrifuze,
takže jsme šli do Hvězdného městečka,
kde jsme byli asi tři neděle.
Potom jsem tedy absolvoval ten kosmický let,
což byl mimořádný zážitek a byl to jeden z profesních vrcholů.
V té době jsem to určitě považoval za absolutní vrchol.
Navíc jsem si byl velmi dobře vědom toho,
že to je příležitost pro zemi, tehdejší Československo.
Stali jsme se třetí zemí na světě.
To si myslím, že ani dneska neztrácí svoji cenu.
Dnešní reportáž chceme věnovat ukázce,
jak se na orbitální stanici Saljut jí v kosmu.
Jak jsem se sám přesvědčil, není nic prostého.
Jestli prostě nechat na zemi, položit na stůl konzervu nebo tubu,
můžete se otočit a tuba mezitím od vás uletí
a potom taky už ji můžete nechytit, jako se to stalo právě mně.
KLEPÁNÍ NA DVEŘE Dále!
Pane doktore, já sem volám. Vy to neberete.
Já jsem se byl vyvenčit.
Ten zlomený krček na devítce nemůže usnout a naříká,
že mu hučí v hlavě.
Bodejť by nehučelo.
Až vám budou v šestasedmdesáti rovnat zlomenou hnátu,
tak vám bude taky hučet. Dali jste mu, co jsem říkal?
No jistě, po operaci, pane doktore, dáváme vždycky dolsin.
Já jsem říkal, abyste tentokrát dali eunalgit.
-No, ten jsme dali taky. -Já neřekl taky, já řekl tentokrát.
No ale my dáváme vždycky dolsin a poprvé jsme ho dali
televizním divákům 5. listopadu 1978,
kdy Československá televize odvysílala první díl
seriálu Nemocnice na kraji města.
Krucifix! Hergot, ženská! Kdyby hloupost nadnášela,
tak se tady budete vznášet jako holubička.
Dobrý den, já hledám pana doktora Štrosmajera.
Á, nejste vy ten slibovanej zázrak Karlovy univerzity?
Fakulta všeobecného lékařství? Pojďte dál. Já jsem Štrosmajer.
Já mám v Praze to náměstí.
Ono není ještě úplně moje, ale co nevidět bude.
-Čeňková, těší mě. -Tak já vás tady vítám
na půdě nejlepšího primariátu celýho špitálu.
Seriál Nemocnice na kraji města byl natáčen v roce 1977,
ale premiéru měl až na podzim a v zimě v roce 1978.
Byl to seriál,
který už při svém uvedení získal obrovskou oblibu u diváků.
Odkudpak jdete, Ino?
Jen tak.
Pan Dietl byl velice šikovný profesionál,
ale tady měl ještě jednu strašnou výhodu,
že si myslím, že do toho vnesl velmi silné vlastní zážitky,
protože je o něm známo, že měl problém s tou jednou nohou
a byl v tom Chomutově dlouho v nemocnici.
Tam se vlastně seznámil nejen s chodem té nemocnice,
ale hlavně s těmi figurami, asi není možné zapomenout
na Štrosmajera, kterého hrál pan Kopecký.
Tam byl strašně důležitý vklad právě v tom přesném obsazení,
co udělal pan režisér Dudek, i když vím,
protože jsem měl tu čest s panem Dietlem spolupracovat,
tak vím, že on do toho obsazení mluvil,
že se o to strašně zajímal, a dokonce bych si tipnul,
že některé ty figury psal pro někoho už přímo.
Tady u pana Kopeckého se to vyloženě nabízí.
Stěžovala si mi sestra Huňková, že jste ji urazil.
Já jsem ji urazil? Prosím vás. A čím?
Prý jste jí řekl, že je tak hloupá,
že by se mohla vznášet.
Ó ne, já jsem se pouze vyjádřil v tom smyslu,
že kdyby hloupost nadnášela, že ona by tu lítala jako holubička.
Račte uznat, že jsem jí přidal.
Já mohl jmenovat docela jinýho ptáka.
Tento seriál skutečně byl natočen za účasti odborných poradců,
takže tvůrci opravdu se snažili,
aby operační sál vypadal jako skutečný operační sál.
Herci se učili se skutečnými nástroji, jak operovat.
Tlak jde dolů.
Už je to tady. Musíme vypreparovat ještě jednu žílu.
Proto ten seriál mohl být úspěšný i v západním Německu,
protože vlastně zobrazení nemocničního prostředí bylo takové,
že neměl západoněmecký divák problém ten seriál sledovat.
Velký úspěch u západoněmeckých diváků sklidil
náš televizní seriál Nemocnice na kraji města,
jehož vysílání tento týden ukončil první program televize
Německé spolkové republiky ARD.
Seriál zasvěceně reaguje na problémy,
které i u nás vznikají mezi nemocnými a lékaři i personálem.
Nezakrývá ani negativní jevy, například u toho šéflékaře.
Je to krásný film a ráda ho sleduji.
Stejně i moje sousedka, švagr, kteří viděli všechny díly.
My jsme měli úžasné štěstí v tom,
že my jsme do těch rolí seriálových mohli obsadit vůbec nejlepší herce.
To v cizině směrem na západ od nás nikdy nebylo.
To byla absolutní špička ve své době.
A že se z toho svým způsobem stal takový kult.
Dodnes se k tomu ti lidé strašně rádi vracejí.
Pro mě je to zajímavé, protože přece jenom,
ať chceme nebo nechceme, tak je to poznamenané duchem té doby.
Ti doktoři se chovají často tak, že dneska kdyby se tak chovali,
tak ti pacienti by si stěžovali.
Vlastně je to ukázka toho, jak ty bílé pláště, to byl jiný svět.
A tu druhou operaci budete dělat taky všichni?
Taky.
-A ta bude úplně jiná? -Úplně.
Takže nejdřív jste to všichni zprasili...
Jaký zprasili? Kontrolujte se laskavě, ano?
Můžete mi říci, proč jste to hned napoprvé neudělali dobře?
Tak podívej se, milánku. Ortopedie, to není,
jako když strkáš do gumovýho vdolku zahnutým klackem, rozumíš?
To je vážná a zodpovědná práce.
To jste mi právě teď názorně předvedli.
Dostali jsme tě rozhadrovanýho na mraky
a teď tě pomalu skládáme dohromady.
Já si myslím, že to je trošku jako dílo šťastné náhody,
že ten tvar byl tak úžasný a tak dokonalý,
takže ani ten dohlížecí orgán neměl sílu a neměl tu energii
vrazit do toho takový ten klín.
Pokládáte za možné své tvrzení o sestře Huňkové odvolat?
Ovšem, prosím, beze všeho. Já odvolávám své tvrzení,
že kdyby hloupost nadnášela, byla by staniční sestra
Huňková jako holubička. Není to pravda, není to pravda.
Mně to není jasný.
Já jsem se v tom orientoval naprosto čitelně.
Tím považuji celou věc za vyřízenou.
Řídicí středisko kosmických letů.
Let kosmického komplexu pokračuje podle plánu.
Kosmonauti měli dnes budíček v šest hodin našeho času.
Po ranní toaletě přistoupili k práci.
Pokračoval experiment Chorella.
Dále všichni přenášeli nejrůznější vědecký materiál
do lodi Sojuz 28. V jedenáct hodin měli oběd.
Co vás tam ještě překvapilo?
Co jste třeba nečekal, co bylo jinak?
Já jsem si nejvíc užíval toho samotného letu,
kdy jsem vyšetřil čas a mohl jsem se dívat ven.
Mám spoustu zážitků, nechodil jsem tedy spát tak,
jak bychom měli, to jsme nechodili nikdo,
protože za jeden a půl hodiny obletíte celou zeměkouli,
takže šestnáctkrát za 24 hodin jakoby vychází slunce a zapadá,
pokud jste na takové oběžné dráze, že to tak je.
Když se podíváte z okénka, chtěl bych vám dát další otázku.
Jak se vám zdají hvězdy a slunce? Je to jinačí než na Zemi?
Hvězdy i slunce...
Slunce je o mnoho jasnější.
Prakticky...
Dokonce do blízkosti slunce je těžko se podívat
bez ochranných brýlí.
Jeden ze silných zážitků bylo, když jsem viděl samozřejmě meteor.
Ze Země, když to vidíme, tak to vypadá, jako když padá hvězda.
Z rakety to vypadá tak, že hvězdná obloha je nad vámi
prakticky stejná, jako ji vidíte ze Země,
akorát ji vidíte jasně,
protože nejsou nad vámi žádná oblaka ani není atmosféra.
Ten svítící bod letí pod vámi a vám to najednou dojde,
co to stálo za úsilí, než se lidé dopracovali
od nějakého chápání toho světa kolem sebe
až do aktivní činnosti, která vedla k tomu,
že úplně obyčejný kluk, který se narodil v Českých Budějovicích,
se dostane do takové fáze, že se mu potvrzuje na vlastní oči to,
co tvrdili Giordano Bruno, Galileo a Koperník a jiní a jiní,
a že to má šanci na vlastní oči vidět.
Letošní mistrovství světa v letecké akrobacii
bylo v pořadí deváté.
Už první mistrovství v roce 1960 se konalo u nás v Bratislavě.
Tradice našich leteckých akrobatů je opravdu hodná obdivu.
Na devátém mistrovství světa v letecké akrobacii v Hosíně
u Českých Budějovic hájilo československé barvy
pět mužů a tři ženy. A uhájilo.
Absolutním mistrem světa se stal Ivan Tuček,
který vynikal zejména ve volných sestavách.
Svou finálovou sestavu létá trojnásobný mistr Československa
Ivan Tuček.
Začnu od medaile, která je z mistrovství světa v Kyjevě,
kde taťka se umístil na celkově třetím místě.
Pak tady mám velmi krásné a vzácné medaile.
To jsou dvě stříbrné a dvě zlaté z jednotlivých disciplín z Hosína,
kde se stal mistrem světa, ať už to je za volnou sestavu,
povinnou sestavu, tajnou a finálovou sestavu.
A tady mám v ruce naprosto nejvzácnější medaili,
kterou jsem měl ambici získat, a nikdy se mi to nepovedlo.
Je to medaile za absolutního mistra světa v letecké akrobacii
z Budějovic z roku 1978.
Start balonu uzavřel oficiální zahájení mistrovství.
Přítomni byli i podplukovník
inženýr Oldřich Pelčák, kandidát na kosmický let,
a major inženýr Vladimír Remek, první československý kosmonaut.
V roce 1978 bylo letiště Hosín vybráno pro uspořádání
mistrovství světa v letecké akrobacii.
Vzhůru nohama bylo i krajské město České Budějovice a tady
na letišti probíhaly přípravy, uklízelo se, pracovalo se.
Na letišti Hosín už netrpělivě čekala akrobatická letadla
na 61 pilotů a pilotek z dvanácti států Evropy,
Ameriky a Austrálie.
Velcí rivalové vždycky byli Sověti ze Sovětského svazu,
potom Francouzi, kteří měli obdobnou metodu tréninku
a podpory ze strany státu, a pak Američani.
Tehdy létali ne na továrních letadlech strojích,
ale na soukromě postavených speciálech akrobatických.
To byly mašiny,
které byly neuvěřitelně malé proti našim letadlům.
Po našem Zlínu 50 byl nejrozšířenějším typem letadla
na mistrovství malý Pit Special,
mezi současnými akrobatickými letouny jediný dvouplošník.
Ve světě se prodává i jako stavebnice.
Například Američan Kermit Weeks si jej přestavěl natolik,
že má i jiné typové označení, Weeks Special.
Dokázal s ním vybojovat druhé místo.
Osmiletý kluk, tak nejvíc pro mě bylo, že jsem nemusel být ve škole,
že jsem mohl být tam, bylo to úžasné.
Ta atmosféra byla skvělá.
Před každou sestavou, která byla povinná,
chodili piloti, na kartičce měli nakreslenou sestavu
a chodili jak pantomima, rukama, nohama, takhle chodili.
A cvičili si to v paměti.
Taťka poměrně odvážně prohlásil,
že jsou to jeho poslední závody, že už nebude soutěžit.
Dva roky předtím byl třetí na mistrovství světa,
takže vím, že tam nervozita byla.
O to větší byla úleva, když to dopadlo, jak to dopadlo.
Jihočeské letiště Hosín nedaleko Českých Budějovic
bylo v září dějištěm velikého úspěchu
našeho svazarmovského sportu. Na mistrovství světa
v letecké akrobacii získal náš tým Tuček, Pospíšil a Josefčák
tituly mistrů světa.
Tehdy se létaly dvě povinné, tajná sestava,
takže povinné jsme znali, takže se porovnávaly akorát
rozdíly mezi tím, kdo zaletěl lépe některý obrat,
protože jsme věděli, co bude následovat.
Pak byly velmi zajímavé volné sestavy,
protože některé prvky jsem opravdu viděl prvně v životě osobně,
nicméně Ivan to všechno ustál a dal jim všem na frak.
Opravdu do poslední chvíle, než se šlo na finálovou sestavu,
tak bojovali ještě dva, kdy se rozhodovalo,
kdo z nich bude mistrem světa,
takže to bylo do poslední chvíle velmi napínavé.
A ten stres nebo tu odpovědnost zvládl taťka líp,
takže vyhrál s velkým náskokem.
Taťka létal přesně samozřejmě a byl to ladný styl,
že to nebyla silová akrobacie, on opravdu ty prvky...
Zaprvé on sám si vymýšlel svoje prvky,
což dokázal ve finálové sestavě.
Teď se to jmenuje freestyle, co se létá na jiných soutěžích.
Tenkrát to bylo trošku jinak.
Takže si vymýšlel svoje prvky, ale hlavně to bylo o tom,
zalétat naprosto přesně, precizně bez toho,
aby se přetěžovalo letadlo, takže prostě dobrý pilot.
Ivan Tuček se na závěr své reprezentační kariéry
stává absolutním mistrem světa.
Vítězství československých letadel typu Zlín 50 L
a vítězství československé akrobatické školy bylo
důstojnou oslavou šedesáti let našeho letectva.
A jak jste prožívali rok 1978 vy?
Napište nám na stránky www.retromanie.cz.
Za týden se na vás těším v roce 1979,
kdy byly uhelné prázdniny,
dostavěl se obchodní dům Ještěd v Liberci
a na televizní obrazovky vyskočili Bob a Bobek,
králíci z klobouku.
Vstávat a cvičit!
-Ale proč? -Protože je ráno.
Jenže já mám ještě noc.
Skryté titulky: Věra Kotlínová Česká televize, 2013