Teda to byla cesta. Máme auto, a jezdíme vlakem.
Ale zase jsme v Mělníce.
Přece bys mi nechtěla upřít nějakou tu sklenku burčáku.
Kdyby jenom sklenku, ale to známe.
Alespoň budeme mít odstup od pražských událostí roku 1977.
Tak se podívejte, co se tento rok stalo a o čem bude dnešní Retro.
Tak pojď! Jdeme!
Doufám, že to nebude takový úprk jako posledně.
Herečka Vlasta Chramostová vzpomíná na události kolem Charty 77.
Bez Charty by nebyl rok 1989.
V roce 1977 se slavnostně otevřel hotel Thermal v Karlových Varech.
Vyrůstal jsem kousek od něho, nějakých dvě stě metrů,
takže ta stavba je svázaná s mým životem,
i když úplně se mi tak nelíbí.
Na televizní obrazovky vtrhl seriál Žena za pultem.
Tam se odehrávala i ta slavná scéna,
ta postelová scéna, kdy leží pan Haničinec s paní Švorcovou.
A lidé sháněli nedostatkové zboží.
Samozřejmě že to byl takový trošku druh sportu
a všichni jsme se pak doma radovali, když někdo něco ulovil.
Tak tohle je, Martino, jeden z nejstarších kostelů v Čechách.
-Letos dostal novou fasádu. -Mně je zima.
A uvnitř je kostnice a tam se teď půjdeme podívat.
Tak to teda ne. Je zima, fouká vítr a bude pršet.
-Já chci do tepla. -Do tepla. Zima...
Tak to sis rovnou mohla zajet třeba do Thermalu.
To je dobrý nápad. Do Thermalu, do tepla.
A rovnou se podíváme, jak se otvíral v roce 1977.
Každá doba obohatila Karlovy Vary něčím novým.
Monumentální stavbou posledních let je lázeňské sanatorium Thermal.
Tyčí se na okraji lázeňského areálu a rázem změnil směr
tradičních procházek lázeňských hostí.
Toto je kladívko, se kterým ministr kultury Galuška
5. června 1968 poklepal na základní kámen hotelu Thermal.
Tady v těch místech, kde se my teď nacházíme,
stojíme určitě na území bývalé školy.
Ta byla poslední v řadě.
Tady pod námi dole byla Mototechna, kterou Karlovaráci pamatují,
protože tady stávaly šílené fronty
tehdy ještě s poukazem na spartaky nebo něco takového.
Vás zajímá Thermal. Já tady mám soutěžní návrh
na festivalové kino, abych to řekla správně,
soutěžní návrh na mezinárodní hotel a festivalové kino
v Karlových Varech od Vladimíra a Věry Machoninových.
Přibývají nové lázeňské domy.
Přes půl tisíciletí sem přijíždějí pacienti,
aby našli především ztracené zdraví.
Já jsem přijela v roce 1973 na léčení do Karlových Varů.
Ubytovali mě v léčebném domě, který byl přímo naproti
staveništi hotelu Thermal, takže jsem sledovala,
jak tu konstrukci budují, jak to svařují,
takže léčení to moc nebylo,
ale sledování stavebního procesu bylo velmi zajímavé.
Vypracoval se dokument,
který se jmenuje Sdružení socialistický závazek.
Jednotlivé subjekty, které se podílely na výstavbě toho objektu,
se dohodly na Sdruženém socialistickém závazku,
že dokončí výstavbu hotelu Thermal,
protože jeho konečné dokončení bylo ohroženo.
Těch důvodů bylo víc. Jednak to byly zejména finanční,
protože v průběhu výstavby docházelo stále k dalším
a dalším požadavkům, docházelo ke zdražování materiálů.
Bylo velice těžké získat některé komponenty
i technologické celky ze zahraničí.
V roce 1977 byl slavnostně otevřen hotel Thermal.
Pro mě je to i významné datum, že jsem se ten rok narodil.
Samostatnou částí objektu Thermal
je kulturní a společenské středisko.
Zde se odehrávají mezinárodní akce, kongresy,
filmový festival, rozmanitá sympozia, kulturní představení.
Chodil jsem sem jako malý kluk na různá představení, na koncerty.
Ještě když pravidelně zde fungovalo kino, tak jsem sem chodil.
Docent Ilja Bojanovský, děkan Filmové a televizní fakulty Praha.
-Co? Festival? -Ano, ale na sto vteřin. Pozor!
Na sto vteřin, to ne. Na věky.
Bylo jasné, že to je monumentální stavba,
která pochopitelně od samého začátku sklízela kritiku,
že se do tohoto území nehodí, že sem nepatří,
že to je brutální zásah do karlovarské architektury.
Myslím si, že na tehdejší dobu
to bylo velmi neobvyklé a atraktivní téma,
protože se obvykle soutěžilo na kulturní domy, na školy,
ale tohle je téma nesmírně noblesní.
Nepochybně všichni mohli předpokládat,
že to nebude téma, které bude řešeno nejúspornějším způsobem.
Reprezentační stavba a nikoliv stát reprezentující,
ale reprezentující vyspělou kulturu, kinematografii
a oslovující právě lidi z toho filmu,
na které by nějaká Potěmkinova vesnice nefungovala.
Pro filmaře z řady zemí je tu připraveno přes 500 lůžek,
salonky a klubovny.
Na festivalový ruch čeká kongresový sál s kapacitou 300 míst.
A hlavně krásné kino pro 1 200 diváků,
hostů 21. Mezinárodního filmového festivalu v Karlových Varech.
To, co vidíte tady na té restauraci,
to jsou originály těch světel, ať už tyto hřiby,
anebo ta zavěšená světla, tak samozřejmě co kus, to originál.
Takže výroba v tehdejší době, kdy se Thermal stavěl,
to byla ruční výroba, to nebyla žádná sériovka,
která by byla běžně k dostání v nějakém nákupním centru.
V té době to bylo silně nadčasové. My to poznáváme i dneska.
Celá řada těch věcí je nadčasová a dneska celá řada
těch technických věcí dodneška funguje, jsou funkční.
Tady je vidět rarita hotelu Thermal a to je původní výměníková stanice,
veškeré rozvody tepla, vody, vzduchotechniky,
tak jak to bylo původně v 70. letech postaveno.
Sem jezdily technické skupiny. Jezdili sem studenti.
Jezdily sem celé výpravy odborné i profesní,
které si prohlížely Thermal a obdivovaly,
jaká technologie je tady použitá.
Zkontroluj tu čtyřiadvacítku, jestli je v pořádku.
Pořádat takhle velikou akci, to je jistě tak trochu riziko
a krok do tmy, zejména s ohledem na to, že to bylo poprvé.
Jaké poučení z toho vyplývá pro další ročníky?
I když jsme festival v Praze pečlivě připravili,
byli jsme zaskočeni mnohými technickými nedostatky
na zařízení budovy Thermalu, kde se festival konal.
Pro příští ročník je nutné najít skromnější,
studentštější prostředí.
Připíjím na zdraví druhého ročníku festivalu.
Pochopitelně ohromovala i ta gigantnost toho objektu,
ta velikost toho, protože sál, který neměl v té době
v republice obdoby, 1 200 lidí, prostě luxusně vybavený, krásně,
myslím interiérově i technicky vybavený na tu dobu.
Ta diskuse v podstatě probíhá dodnes.
Ještě po revoluci zaznívaly názory, že Thermal je potřeba zbourat,
protože nepatří do Karlových Varů, ale já si myslím,
že za posledních patnáct let už to opadlo,
už si na to všichni zvykli.
Je polovina ledna.
Přemýšlíme o budoucích dvanácti měsících.
Jsme šťastni, že do nového roku jsme vykročili dobře.
Paní Chramostová, jaký byl rok 1977 ve vašem životě?
Jak v tom hereckém, tak v tom osobním.
To není na krátké vysílání, to je na esej,
protože rok 1977 byl samozřejmě pro mě velmi dramatický,
a myslím si, že i pro mnohé jiné.
Pro mě je to rok Charty, rok Anticharty.
Byl to hon na čarodějnice na nás.
V té době vystupuje na scénu hrstka samozvanců,
která se pokouší v žoldě zahraniční reakce špinit naši zemi.
Ihned se ocitá v izolaci.
Ten rok byl ve znamení seifertovských večerů,
které jsem dělala po celé republice, v Olomouci, v Brně.
A to byl hon Státní bezpečnosti,
protože samozřejmě mladí nevěděli tak zcela přesně,
co je to opravdu být potichu a nikomu nic neříci.
Když jsou dva, tak ještě se to dá,
ale když jsou tři, tak už to moc lidí ví.
Takže třeba v Brně vyhrožovali lidem,
kde jsem to představení dělala, oni měli odjet do ciziny,
měli to povolené a oni říkali, nikam nevyjedete,
jestli tam bude u vás ten večer.
Na lokomotivách jsem projel řadu zemí a můžu říci,
že naše zřízení dává každému možnost
a že není u nás nouze o práci, že jsme už skoncovali
s takovým stavem, abychom viděli u nás na ulici žebráky,
že máme sociální zabezpečení pro všecky lidi,
tak co tito lidé tady dělají, co nám tady takhle vzduch kazí.
6. ledna vyšla Charta.
My jsme po Vánocích odjeli sem do Písku
a tady jsme poslouchali Evropu. Ona nebyla tady rušená.
V Praze jsme ji samozřejmě nechytili.
A teď jsme očekávali, co se bude dít.
My jsme se dozvěděli, že zatýkají v Praze naše přátele.
První, kteří byli, tak zavřeli Havla, zadrželi Vaculíka.
Tak my jsme se sebrali a jeli jsme do Prahy.
A jen jsme dojeli, tak zvonilo StB.
Ustoupit se svou bídou do ústraní.
Neprovokovat...
Ani policii, ani slušnou společnost.
Podrobit se mínění, které má převahu.
Nevybočit z řady.
Mě odvezli do Bartolomějské.
Celou cestu na mě dělal takhle, co se mnou jel.
A já jsem si řekla, že se musím uklidnit
a jenom neudělat někomu ostudu a že jsem koneckonců dáma.
Tak na náš šťastný výlet do Mělníka, Martino.
Já věděla, že tady skončíme, ale takhle brzo.
Chtěla jsi hezké místo, tak jsme na hezkém místě.
A to jsi ještě neviděla soutok Labe s Vltavou.
Tady asi dneska bude úplně jiný soutok, jak to tak pozoruji.
-Bez obav. Mám to pod kontrolou. -Hele! Víš co?
Tak si to tady užij a já se jdu podívat po krámech.
A vy se zatím podívejte, co se u nás v roce 1977 dalo
či nedalo sehnat a jaký seriál nakupování u nás idealizoval.
Taková osudová fotografie vznikla s mými rodiči.
Někdy v roce 1956 jsme přijeli do Prahy,
neboť nejsem původem Pražák.
Přišel takzvaně komunální fotograf, který nám udělal rodinné foto
před Domem potravin, který se mi stal osudovým,
kde jsem v roce 1969 nastoupil jako učeň do učení potravin.
Tak jen pro zajímavost.
Pražský Dům potravin rozdává k nákupu docela pěkné reprodukce.
A zdarma.
Ale už třeba na fazolový salát si musíte kelímek koupit,
jinak vám kape z tašky jako téhle slečně.
Když jsem pak byl na prodejnách jiného typu,
když už jsem nedělal v Domě potravin,
tak jsem se s nedostatkovým zbožím na té prodejně
právě potkával docela málo, takže jsem ho ani sám neměl
a musel jsem za kamarády, kteří byli na prodejnách
a měli to zboží, tak jsem si ho od nich koupil
a uspokojoval jsem pak své zákazníky.
Setkáváme se dnes a denně.
My jakožto útočící zástup kupujících a pracovníci obchodu
jako obranný val v prodejnách, samoobsluhách, obchodních domech.
Tady jsme na rohu Široké a Pařížské ulice.
To je takový středobod, co se týká obchodu.
Na tomto rohu byla velká samoobsluha.
Na druhém rohu byl mléčný bar, kde byly ráno smaženky,
kakao, teplé mléko, prostě takové ranní občerstvení,
které člověk chtěl.
Pak na dalším rohu byla masna s rybárnou.
A můj roh byl na druhé straně a tady byly lahůdky menšího typu,
kde jsem strávil dva a půl roku svého života.
Tam odtud jsem pozoroval cvrkot, jak to tady chodí v jiných krámech.
Na většině potravinářských výrobků bývá označen den výroby.
Na mléčných výrobcích i dny v týdnu.
ST znamená středa. Jinde bývá přímo nápis středa.
I na bochnících chleba bývá písmeno.
To označuje druh.
Den v týdnu určuje trojka, to je třetí den v týdnu.
Taky jsem pracoval jeden čas v samoobsluze v Revoluční ulici.
Tam se v 70. letech zrovna točil i seriál Chalupáři,
kde pan Huml oslovuje svého kamaráda,
tehdy Františka Filipovského, který stojí ve frontě,
ale neví vlastně na co.
-Mají všechno. -Jo? -Tak to je dobře.
-Co jsi sehnal? -Kousek jater.
Rozdíl třeba mezi maloměstem nebo venkovem
a Prahou určitě nějaký byl v rozdělování zboží.
To nemůžu z vlastní zkušenosti říci,
protože jsem na prodejnách mimo Prahu nepracoval, ale vím,
že když jsem přijel třeba na Ostravsko,
odkud pochází moje manželka, tak jsem tam koupil ruský šampus,
který v podstatě v Praze nebyl.
Takže odtamtud jsem si ho přivezl a divili se,
proč ho kupuji třeba tři kartony.
Bratislavané už opravdu potřebovali místo malých potravinářských
obchůdků moderní dům potravin. Nedávno byl otevřen
v bývalém adaptovaném obchodním domě ve středu města.
Připomíná spíš výstavu.
Aby nám lépe vynikla jeho velikost, nechme hovořit čísla.
Prodává se zde na dvě směny, má celkem 70 zaměstnanců.
Denně se tu může vystřídat až 12 000 kupujících.
V celém národě byl takový výměnný obchod.
Co mi můžeš nabídnout ty za to, že já ti dám ten kečup
nebo ten ananas nebo něco takového.
Ty děláš ve svetrech? Tak já si tam přijdu třeba
pro nějaký svetr, který vám zrovna přijde.
Nebo ty děláš v botách, tak já si přijdu zase pro boty
a přinesu ti to, co ty chceš.
Rok 1977.
Rok, který předznamenalo provolání výborů všech tvořivých svazů.
Přihlásili se k němu všichni významní čeští i slovenští umělci.
Občané naší vlasti.
Jak vám, paní Chramostová, bylo, když jste viděla v přenosu
některé blízké kolegy, jak tam sedí?
Jenom jsem hleděla, protože tam seděly všechny
herecké idoly mého mládí, lidi, s kterými jsem hrála
a s kterými jsem se přátelila samozřejmě.
Fakt je, že to podepsalo 70 národních umělců
a 400 zasloužilých, zatímco Chartu podepsal
jediný národní umělec, a to byl Jaroslav Seifert.
Pohrdáme těmi, kdo v nezkrotné pýše,
ješitné nadřazenosti, sobeckém zájmu
nebo dokonce za mrzký peníz se kdekoli na světě,
a také u nás se našla skupinka takových odpadlíků a zrádců,
odtrhnou a izolují od vlastního lidu, jeho života
a skutečných zájmů.
Když svolávali na Antichartu do Národního divadla,
tak vedle výplatní listiny byl podpis,
že se zúčastní shromáždění v Národním divadle,
a měli si vybrat.
Měla jste pro to pochopení? Měla jste pro ně pochopení?
Já jsem měla naprosté pochopení,
i když samozřejmě ty fronty byly zcela vyhrocené proti sobě.
Velký český básník naší generace Šiktanc napsal:
Šašku, šašku, na kolínka.
To je krev, to není šminka.
Ti dva u zdi s lebkou v hrsti,
ti už nejsou z Hamleta.
Měla jste možnost v roce 1977, který pro vás byl hodně vypjatý,
sledovat, jaký je normální život, co se třeba vysílá v televizi,
co lidi nakupují?
Jistěže.
To je právě to, jak to nazval opět chartista Šimečka,
velké a malé dějiny. Tohle byly velké dějiny
a malé dějiny byly ty, že člověk žil svůj život.
A můj život bylo to, že já jsem proti tomu režimu
udělala bytové divadlo, jezdila jsem za lidmi,
kteří to po republice chtěli slyšet,
a tam pokračovalo myšlení občanů.
Ve skutečnosti ti slušní lidé se nade mnou nepohoršují,
že nesdílím jejich názor,
ale proto, že svůj vlastní říkám nahlas.
Kdy pro vás Charta 77 skončila? Skončila vůbec?
Masaryk kdysi říkal, že bez sokolů by nebylo legionářů
a bez legionářů by nebyla první republika.
Myslím legionářů první světové války.
Bez Charty by nebyl rok 1989.
Ale musí vám napřed vypadat zuby mléčné,
než vám narostou ty, které máte pak pořád.
Jsme na Smíchově a tady se dělala taková krásná zakázka,
která se jmenovala Žena za pultem.
Paní, nechoďte mi tam bez toho košíku!
-Ne, děkuju. Já nejdu nakupovat. -Počkejte!
Tenhle barák, který tu dnes stojí,
tak o tom se ještě tenkrát ani nesnilo.
Tady stál dřevěný barák, který jsme přejali po nějaké firmě,
která kdysi tady skončila, a pan architekt Diviš,
který to tenkrát dělal, využil tento prostor k tomu,
aby se tady mohl točit tento seriál.
Ten obraz té samoobsluhy, vybavení a vůbec prodej,
bych řekl, že to bylo trošku nadsazené,
protože takhle to v těch samoobsluhách nebylo,
přestože ty velkokapacitní samoobsluhy,
které vznikaly na sídlištích, byly přece jenom zásobované líp.
Kamaráde, tohle je strašně pohyblivý kšeft. To víš.
Jednou potřebuju jedenáct tisíc rohlíků,
pak zase patnáct tisíc, v tom aby se prase vyznalo.
-Andulko, potřebujete něco? -Ne, já se o sebe postarám sama.
Lidé, kteří měli na starosti to zásobování,
tak ti byli u pramene, možná doslova u pramene.
Ti dokázali zajistit pro tu prodejnu opravdu všechno.
-Kolik na to míníte obětovat? -Na tom nezáleží.
Takže to může být i koňak za dvě stě padesát?
Co? Ano, jistě. Může být.
Takže koňak, šampaňské, někomu přijde vhod lahvička piva.
Na jedné straně tam se jak o Anně Holubové,
tak o tom vedoucím samoobsluhy mluví jako o starých hokynářích
a na druhé straně je tam právě to hokynářství odsuzováno.
Vždyť z toho děláme starou hokynařinu.
Podívejte se, toho kluka týden ve škole učí
o socialistickém obchodě a my ho potom další týden zaučujeme,
jak se to dá všechno krásně vyčakrovat. Začakrovat.
Máme prodejny, o jakých se nám ani nesnilo.
A my do nich zanášíme živnostnický zlozvyky.
Pak se mi zdála míra toho konzumerismu,
v českých poměrech to znamená, jestli si člověk uměl představit,
kolik lidí tam najednou navštěvuje ten lahůdkářský pult
a jak si dávají libůstky tehdejší gastronomie.
Mně se zdá, že na to ti lidé také neměli,
jako dneska spousta lidí nemá. Tohle jestli byla
průměrná ukázka samoobsluhy a těch produktů,
já neříkám kaviár, ale myslím, že tam také byl,
a ty chlebíčky si nechat zabalit a šampaňské,
jestli tohle byla běžná strava socialistického člověka
v roce 1977, tak teda nevím, a také, jak ti lidé klopili,
to znamená, jak platili peníze, tam bankovky létaly.
Nikdo neřešil nějakou ekonomickou krizi
nebo tehdejší nedostatek financí, takže se ukazuje,
že toto bylo také trochu nadhodnocené.
Pokud jde o vysílání toho seriálu po roce 1989,
tak samozřejmě tím hlavním sporným bodem byla právě
osobnost Jiřiny Švorcové, ale jinak ten seriál
nemá žádné prvky nadstandardní z hlediska ideologie.
Tak.
A můžeme vyrazit za pult, který znamená svět.
Takový typ prodavačky já jsem nepoznal.
V té době v 70. letech hodně pracovalo starších žen
nebo důchodkyň, protože personálu byl nedostatek,
a pak mladé holky, které byly těsně po vyučení,
kterým bylo třeba dvacet, dvaadvacet,
pak se většinou vdaly, takže už tam zase nebyly.
Ta střední generace tam moc nebyla,
takových těch ctižádostivých.
Nacházíme se na Vinohradech v ulici Budečská
a v některém z těchto domů se dělal interiér bytu Anny Holubové,
to znamená paní Švorcové.
Tam se teda odehrávala i ta slavná scéna,
abych tak řekl postelová scéna.
Pokud si vzpomínám velice dobře,
tak paní Švorcová velice dbala na to,
aby jí nevykukovalo ani rameno při této scéně.
BOUCHNUTÍ DVEŘÍ
Kdo to je?
Tomu nerozumím. Klíče od bytu má jedině Michala.
-Tak co tomu říkáš? -No dostal jsi mě. To je nádhera.
V tom všem běsnění si člověk musí udělat chvilku a někam vypadnout.
Tak takový byl náš výlet do Mělníka v roce 1977.
A za týden se podíváme někam úplně jinam.
Do vesmíru s Vladimírem Remkem.
-Můžeme tady ještě chvíli zůstat? -Můžeme všechno.
Skryté titulky: Věra Kotlínová Česká televize, 2013