Retro a rok 1975.
Šedivá normalizace obklopuje nás Čechoslováky na každém kroku,
ale přesto se odehrávají zajímavé události.
Tak třeba přejmenování
karlovarské Vřídelní kolonády na Gagarinovu.
Také otevření nového hotelu Labská bouda
a přesun kostela v Mostě.
Začali jsme říkat karlovarské Vřídelní kolonádě,
potažmo Gagarinově krematorium.
Cizinci se velice podivovali, co to tam máme za potápěče.
Já mám za to, že tenkrát tomu skoro nikdo nevěřil,
protože přemisťovat takovýto ohromný kostel,
to bylo něco nepředstavitelného.
Celý Most se chodil dívat na kostel.
Rande bylo jedině u kostela.
Proč by měla být nová bouda, která vzniká v roce 1975
a na jiném místě, nějaká roubenka nebo něco takového?
Objekt byl navržen způsobem, který neřešil
nějakou energetickou náročnost a úspory stavby.
Já řeknu poslední jeho slovo. Pojechali.
Za normalizace bylo zvykem pojmenovávat ulice,
náměstí a někdy i stanice metra podle různých osobností,
které s tím ale většinou neměly nic moc společného.
Šlo o projevy úcty,
možná servilnosti a někdy i nekritičnosti.
A v téhle pojmenovávací euforii se jednoho dne
z karlovarské Vřídelné kolonády stala kolonáda Gagarinova.
Naše malá procházka po lázeňském městě začne v místech,
kde architektura nejnovější sousedí s tou nejstarší.
To je Vřídelní kolonáda Jurije Gagarina,
kterou projektoval inženýr architekt Josef Otruba,
a hned vedle Gagarinovy kolonády dílo Kiliána Ignáce Dienzenhofera,
chrám Máří Magdaleny.
V roce 1975 na tomto místě u tohoto kamenného monumentu
se odehrával de facto veliký cirkus otevírání nové Vřídelní,
tehdy Gagarinovy kolonády. Já jsem byl účasten,
když jsem byl mladík čtyřiadvacetiletý.
Konalo se to otevření této kolonády po šesti letech výstavby.
Když se kolonáda 11. května 1975 otevírala,
tak za pár dní už měli karlovarští patrioti,
kterým se stavba hrubě nelíbila, své označení.
Začali jsme říkat karlovarské Vřídelní kolonádě,
potažmo Gagarinově krematorium. To se nabízelo samo sebou,
protože je to betonová stavba socialistického realismu,
která ovšem působí dost pochmurně svými černými sloupy
a šedou leštěnou žulou,
kterou jsou obloženy jak stěny, tak i podlahy.
Pojmenování nové kolonády rozhodl okresní výbor komunistické strany
v upomínku na to, že zde dvakrát v Karlových Varech
pobýval na léčení sovětský kosmonaut Gagarin.
Byl zde v letech 1964 a 1966.
ZPĚV Dobrý den, majore Gagarine,
tak jsme se tedy už dočkali.
Celý svět připil vám rudým vínem.
Gagarin, který stával přesně na místě tohoto sloupu,
byl v nadživotní velikosti oděný v jakýsi skafandr
a ukazoval takto rukou.
Pozdrav do vesmíru se to jmenovalo.
Ta socha byla z bronzu a byla dílem
zdejších karlovarských sochařů, manželů Kuchařových.
Tady se nacházíme na místě bývalého ateliéru
manželů Kuchařových. Zde byla velká místnost.
Aby mohli na té soše pracovat,
museli vybourat strop mezi přízemím a prvním patrem.
Zde ještě je zachovaná část štítu toho domu.
Podlaha přízemí se mohla nacházet v těchto místech.
Bylo to trochu vyvýšené.
Zde máme přízemí a tamhle je vidět první patro,
takže celý ten prostor musel být vybourán,
aby mohli pracovat na sádrovém odlitku té sochy.
Třicáté výročí letu prvního člověka do vesmíru si dnes připomněli
v Karlových Varech. Památku Jurije Gagarina
uctil mezi jinými jeho osobní přítel,
velvyslanec Sovětského svazu Boris Pankin.
Zhruba kolem roku 1991 kvůli opravám,
které si vyžádal stav podstavce Gagarina,
jsme museli Gagarina sejmout a při té příležitosti
jsme se na městě rozhodli, že jej nabídneme sem k letišti,
aby měl důstojnější umístění, protože v lázních
přece jenom vyvolává rozporuplné reakce.
Jakmile byla socha z podstavce dole,
tak okamžitě přišly protesty ze strany zástupců Ruské federace
nebo Sovětského svazu, který právě skončil,
ve formě intervence konzula a později i snad velvyslance.
Vyhrožovali vysloveně takovým způsobem,
jako kdybychom snad byli ještě gubernií Sovětského svazu.
Na toto jsme reagovali tím, že ta socha půjde sem na letiště.
Pane Gerendáši, řekněte mi, jak se vám líbí tato kolonáda?
Vřídelní kolonáda v Karlových Varech.
To jdete do plných, protože my Karlovaráci
nemáme tuto kolonádu moc rádi. My jsme očekávali,
když ji budovali, že bude menší,
že nebude tak zastiňovat kostel svaté Máří Magdalény.
Připadá mi, že to byl záměr. To je velmi památný barokní kostel.
Ta kolonáda není naším oblíbeným místem.
Ale tehdy se to ještě jmenovalo Vřídelní kolonáda.
Ano.
Ale potom, a to netrvalo moc dlouho,
byla tato kolonáda přejmenována na Gagarinova kolonáda.
-To už byl úplný gól. -To se nám taky nelíbilo,
přestože nemáme vůbec nic proti Gagarinovi,
naopak obdivujeme se, teď budu mluvit za sebe,
dodneška odvaze toho člověka. On byl sympaťák, ale na té soše ne.
To je zvláštní. To jsou dva vztahy k úplně stejnému člověku.
Jeden je bronzový, druhý je živý.
To se nepovedlo. Jak ta kolonáda, tak ten Gagarin.
Tu sochu dělali manželé Kuchařovi a říká se,
že nevěděli, jaké měl boty, takže prý jeli do Ruska
nebo do Sovětského svazu prozkoumat i detaily
kombinézy nebo skafandru.
-To bylo někde v muzeu? -Já nevím, kam to jeli.
-Do Hvězdného městečka. -Asi.
A my Karlovaráci jsme tady procházeli do divadla
nebo kamkoliv a míjeli jsme tu sochu.
Že by zrak na ní často spočinul, to ne.
To tady stálo jen tak.
On měl zvláštní postavení rukou a my jsme ho zkoušeli napodobit
a zjistili jsme, že to není moc přirozené gesto.
-Tak si to půjdeme vyzkoušet. -To je na letišti.
Tak pojedeme na letiště. Tak jedeme!
ZPĚV Dobrý den, majore Gagarine,
tak jsme se tedy už dočkali.
Tak tady to je. Jurij Alexejevič Gagarin.
-V plné kráse, zdravící. -To je právě to, co nás zaujalo,
protože nám se to gesto zdálo nepřirozené.
-Co na tom je? -Zkuste mě navigovat.
-No tak ruka nahoru. -Nahoru.
Dlaň trošku vytočit.
Pravou nohu natáhnout, levou pokrčit. Tak.
-A jste tam. -Jo?
-Mně se to zdá dobré. -Jo?
Já řeknu poslední jeho slovo. Pojechali.
Už jste někdy přesouvali plnou skříň?
Pak určitě víte, že je to fuška.
A teď si představte, že byste místo skříně
přesouvali třeba celý byt nebo dům.
A úplně nepředstavitelné je to, že šikovným českým lidem v Mostě
se v roce 1975 podařilo přesunout celý kostel.
Revoluční Most, staré královské město,
má téměř sedmisetletou minulost.
Dnes toto město dožívá.
Pod starým Mostem leží velká panenská sloj
nejkvalitnějšího uhlí. Město jí musí ustoupit.
Celé královské město muselo ustoupit těžbě uhlí.
Tenkrát jsem to brala jako že je to něco nádherného,
že budeme bydlet v panelácích. Teď vím, že to byla šílená chyba,
protože si myslím, že to nikdy nemohlo to uhlí vynahradit to,
co ti lidé z tohoto města ztratili, co se týče identity.
Z původního městského kostela, jehož stavba byla dokončena roku 1296,
se zachovala spodní část věže a krypta pod kněžištěm.
Krypta bude zachráněna,
její klenba vyzdvižena a spolu s kostelem přesunuta.
Kostel je architektonickým klenotem.
Bylo rozhodnuto, že musí být zachráněn.
Bude přesunut do vzdálenosti 856 metrů ke špitálu
a kostelu svatého Ducha, kde najde své nové umístění.
Tento čin vzbuzuje pozornost celého světa a je dokladem
velké péče a citlivého vztahu socialistického státu
ke kulturnímu odkazu minulosti, k uměleckým památkám.
V Mostě bylo několik kostelů velmi vzácných.
Tento byl nejenom, řekl bych,
církevně, ale také architektonicky mimořádný,
protože byl třetím kostelem u nás v Čechách,
kde se podařilo vybudovat ty nádherné kroužené klenby.
První byl Vladislavský sál na Pražském hradě.
Druhá byla svatá Barbora v Kutné Hoře.
Třetí byl tento kostel.
Starý mostecký děkanský kostel stál dole před námi od roku 1515
a byl přesouván po trase dlouhé 841 metrů směrem ke kostelu
a v té zadní části v podstatě po té trase,
kterou vidíme v podobě nové komunikace.
Jedna z vrcholných staveb pozdní gotiky v Evropě,
kostel v Mostě, musí být přemístěn z území,
kde vznikne nový uhelný lom.
Objekt o váze 12 000 tun je vyztužen ocelovou konstrukcí
a jede na 53 hydraulických vozech transfery.
Přesun také znamená ukončení šestileté nelehké přípravy
a spolupráce s dalšími podniky a vědeckými pracovníky.
Kostel se odsvětil, následně byly třemi stranami
provedeny převody majetku, to znamená,
že kostel přešel do státního majetku.
Jako náhradu dostala církev nový kostel svatého Václava,
který jí byl slíben, že bude postaven a postaven byl.
Pak tam byla i nějaká finanční část na vypořádání.
Odstrojování kostela provádějí dílny a hutě
Ústředí uměleckých řemesel v Praze.
Pracují zde truhláři restaurátoři,
kteří rozebírají dřevěné části oltářů.
Každý kus je pečlivě označen a převezen do depozitáře.
Po důkladném restaurování se opět vrátí do přesunutého kostela.
On musel jet po kolejištích, která vedla územím,
které bylo plastické,
které se prohýbalo třeba až půl metru.
Proto byla vymyšlena taková technologie,
že po naložení kostela jel po 56 vozících.
Každý z vozíků měl cylindr a ten měl určitou výšku výkyvu.
Celé to těleso bylo nakontaktované vodováhou,
hadicemi na zdivo i na konstrukci.
Kdekoliv došlo k určité denivelizaci větší
než plus minus jeden milimetr,
tak to dávalo impuls počítači a ten automaticky korigoval
ten určitý vozík, aby vyrovnával ty nerovnosti.
Bylo ohromně zajímavé,
že to řídil tenkrát analogový počítač,
který dneska by se nevešel pomalu do střední místnosti.
Celý Most se chodil dívat na kostel.
Rande bylo jedině u kostela.
Všichni, kdo měl tam trošku nějakého známého v ochrance,
která to hlídala, tak se snažil dostat ke kolejím
a tam si dělal značky, jenomže bylo těžké
sledovat ty svoje značky. Jak ten kostel jel,
tak se vzadu sundala kolejnice a hned se zase dávala zepředu.
Byl to takový koloběh, takže za chvíli jste vůbec nevěděl,
kde ta vaše značka byla, ale všichni jsme se chodili dívat.
Investici za 156 milionů realizovalo 48 pracovníků
ve třech směnách, šest vedoucích, asi čtyřicet montérů
a stavebních dělníků při překládání drah,
několik kresliček v projekci, osm projektantů
a řekněme padesát dělníků ve strojírenské výrobě,
zkrátka na jednoho člověka jeden milion.
Na úspěchu se podílel každý z nich.
Když jste na to koukali, tak ten kostel stál,
ale za asi 25 dní byl už úplně někde jinde,
a sice o 841 metrů a 10 centimetrů na tom místě, které tady vidíte.
Rychlost se pohybovala kolem dvou a půl centimetru za minutu.
Přesouval se celý s výjimkou věže,
protože když se do toho pustili, tak zjistili,
že ta stabilita byla hrozně malá.
Nesneslo by to ten transfer.
Vlastní přesun je dodnes rekordní.
On je také uveden v Guinnessově knize rekordů
jako nejtěžší objekt přesouvaný po kolejištích.
Nedaleko od Varů je Most a v roce 1975 tam přesouvali kostel.
Já si na to pamatuji, protože to nás ohromilo,
že je vůbec možné něco takového provést.
Mám takový dojem, že ta událost v čase trochu mizí,
že by se to mělo zdůrazňovat,
že v době normalizace se stěhuje kostel.
To je dost neuvěřitelné.
To je i na dnešek dost neuvěřitelné.
No právě, ale v normalizaci ještě o ten stupeň,
že by se o tyto baráky pečovalo takhle zvláštním způsobem.
-O kostel, že jo? -O kostel.
Takže mám pocit, že bychom měli mluvit o lidech,
kteří to dokázali, a že to vypovídá něco o tom,
jaký jsme měli vztah ke kulturnímu dědictví.
Nejcennější dílo dávné historie královského města Mostu
bude tedy zachráněno.
Ostatní historické stavby nemají velkou hodnotu,
a proto nebudou zachovány.
Viděl jste ten kostel? Byl jste se na něj někdy podívat?
Já jsem ho neviděl, ale viděl jsem krátký film,
který mě velmi zaujal, protože viděli jsme,
jak je kostel opásán takovými železnými opasky
a jede po své trase přes osm set metrů velmi pomalu,
ale co nás zaujalo, to celé kino zařvalo.
Na trase cesty kostela byla dopravní značka
a na ní bylo napsáno: Pozor, jede kostel.
A to se nám strašně líbilo.
Kvůli tomuto kostelu byla vytvořena dopravní značka.
V roce 1975 se nejenom přejmenovávalo a přesouvalo,
ale také budovalo.
V tomto roce byl totiž kousek od pramenů Labe dokončen
a slavnostně otevřen nový hotel Labská bouda,
který mnohé překvapil svým odvážným architektonickým řešením.
K nejstarším turistickým chatám v Krkonoších patří Labská bouda.
Vlastně patřila. 6. listopadu lehla popelem,
i když se požár snažili uhasit požárníci ze Špindlerova Mlýna,
Vrchlabí a Jilemnice.
Je to v krátkém čase už třetí turistický horský objekt,
který zničil zbytečný požár. Labská bouda byla
na letošní zimní sezonu dobře připravená a zásobená.
Předběžná škoda se odhaduje na půl milionu korun.
Labská bouda vyrostla na Labské pláni v Krkonoších
už někdy v 19. století.
Výrazně ji potom přestavěl hrabě Harrach.
To bylo v 70. letech 19. století.
Vydržela v této podobě až do roku 1965,
kdy kompletně vyhořela. Pak se objevila nová stavba,
nová Labská bouda, která samozřejmě tvarově
a architektonicky s tou původní neměla nic společného.
Dokonce ani konstrukčně, protože to byla železobetonová stavba.
Ta byla dokončena v roce 1975.
Projektant byl významný brněnský architekt Zdeněk Říhák.
To bylo tenkrát takové nepříjemné heslo:
Hory patří pracujícím.
Šílený slogan, který způsobil v Krkonoších hodně zla,
a tak se stavěly mohutné objekty.
Takové monumenty vidíme dodnes v Peci,
vidíme ve Špindlu, vidíme v Harrachově.
Jedním z těchto pomníků bohužel až na hřebenech Krkonoš
byla Labská bouda.
Tam my jsme neustáli, aby měla nějakou nižší kapacitu.
Je paradoxem, že původní stará bouda měla
takřka stejnou kapacitu, nějakých sto až sto dvacet lůžek,
ale velmi spartánských, to nebyly tak vybavené pokoje,
jako jsou dneska. Tím to nabývalo na hmotnosti.
Mnoho horských bud se přestavuje, modernizuje.
Staví se i nové jako tato Labská bouda.
Stavba byla zahájena v roce 1969,
ale s projektovou dokumentací už bylo započato v roce 1965.
Horská služba taky dala požadavek, že není možné stavět ji
na stejném místě, jak byla stará Labská bouda,
taková ta památná s vodopádem, jak se vždycky spouštěl
na přání lidí, když přišli. To místo bylo velmi nebezpečné.
Byl dán požadavek ze strany horské služby,
že by měla být někde jinde, velmi pečlivě se vybíralo místo,
které potom by mohlo odpovídat a nesvádělo by turisty
do Labského dolu, jak tomu bylo u staré Labské boudy.
Z těch důvodů se vybralo to místo, na kterém Labská bouda je.
Myslím si, že bylo velmi šťastně vybrané.
Tady nejsou žádné sjezdovky.
Sem se nedostanete nijak jinak než po svých.
Když je pořádný vítr v zimě, tak je to hodně náročná záležitost.
To všechno snižovalo potenciální klientelu té boudy.
Ona nebyla nikdy naplněna.
Stavba je železobetonová konstrukce pojatá v pohledovém betonu,
který nesl otisky bednění, původně se tam ve struktuře
objevovaly letokruhy nebo povrchová struktura dřeva.
Je to objekt, který je organicky tvarovaný
ve střešní části, ta střecha je prohnutého tvaru.
Velice zajímavým řešením je, že na rozdíl od základní typologie
občanských staveb je vstup do objektu navržen
ve vrcholové části hotelu a směrem dolů byly navrženy
ubytovací pokoje, což je unikátní dispoziční řešení.
Mě překvapilo, že kapacita jídel byla požadovaná
na tisíc jídel denně, tisíc obědů,
takže tady byl za tím účelem navržen obrovský kuchyňský provoz
a velká restaurace dvoupodlažní s galerií,
která byla propojena s vyhlídkovou terasou nad Labským dolem.
Často se nám stane, že to ráno vypadá,
že se sem nikdo nedostane, a najednou se vyčasí
a pak je tu třeba dvě stě lidí
a chtějí jíst, pít, posedět a to je potom fofr.
Je to prostě kolos,
který se do toho krajinného prostředí příliš nehodí.
A navíc dneska pozbyl tu hlavní původní funkci
jako odborářský hotel, jak to měl za minulého režimu.
Já bych tu stavbu nějak extra vysoko nehodnotil,
ale je to samozřejmě příklad stylu, kterému se říká brutalismus
a který ovládl evropskou i světovou architektonickou scénu
v 50. a 60. letech a s nějakým zpožděním potom dorazil i k nám.
Otázka vizuální byla přijata rozporuplně.
V řadách architektů dá se říci s velkým nadšením.
V řadách příznivců lidové architektury s menším nadšením.
Ovšem když se podíváme na vlastní osazení objektu do terénu,
tak pokud si nestoupnu přímo do Labského dolu
a nefotím těsně pod Labskou nahoru,
kde skutečně vychází ta patra jako poměrně vyšší,
může to působit na lidi takto, ale z krajinářského hlediska
to měl architekt Říhák úžasně vyhledané.
Tak to byl rok 1975.
Za týden si připomeneme legendární gól Antonína Panenky
na mistrovství Evropy ve fotbale
a taky se projedeme Škodou 105.
Tak se na vás těším v roce 1976. Na viděnou.
Skryté titulky: Věra Kotlínová Česká televize, 2013