Vítejte v roce 1974, kdy se konala Světová výstava EXPO
ve Spojených státech, propukla aféra Watergate,
skupina ABBA vyhrála soutěž Eurovision a zemřel Duke Elington.
To všechno se odehrálo za našimi hranicemi.
My ale s Retrem zůstaneme doma
a připomeneme si rok 1974 v Československu.
Vydáme se mezi ochránce přírody.
Samotných organizací hnutí Brontosaurus
vzniklo do revoluce několik set.
Připomeneme film Jáchyme, hoď ho do stroje.
V produkčním filmovém roce 1974 došlo k velmi výraznému oživení
v sálech našich kin.
A podíváme se, co všechno přinesl začátek provozu pražského metra.
Úplně ve stejné době se odehrálo ještě několik zásadních,
dá se říci i převratných změn v pražské městské dopravě.
Brontosaurus to nepřežil, protože přerostl své možnosti.
Tak pod tímto heslem vznikla v roce 1974 organizace,
která si dala za cíl ochranu přírody.
Jmenovala se Hnutí Brontosaurus.
U zrodu této akce stála řada kolektivů a jednotlivců,
především svazáci z Ústavu krajinné ekologie Akademie věd
a odborníci z různých profesí. Co má za úkol tato akce?
Především bojovat proti lhostejnosti lidí
ve vztahu k životnímu prostředí, burcovat mladé kolektivy
k větší angažovanosti v tvorbě lepšího životního prostředí,
uvědomovat lidi, co si mohou k přírodě
a životnímu prostředí dovolit a co si nemohou dovolit
ze samé podstaty zákona i humánnosti.
Řekl bych, že ta akce má především úkol nejenom psát
a publikovat, ale především realizovat různé projekty.
Hnutí Brontosaurus, které vzniklo v roce 1974,
navazovalo na činnost organizace TIS Svaz pro ochranu přírody,
která na začátku 70. let byla zlikvidována.
Nicméně právě Hnutí Brontosaurus ukazovalo,
že problematika ochrany přírody bylo něco,
co se nedá jen tak obcházet.
Byla to původně akce jednoletá, ale kupodivu se přihlásila
spousta nadšenců a sympatizantů s tou myšlenkou.
Hodně tomu pomohl Mladý svět, tam vlastně redaktor Josef Velek
a Vladimír Jiránek jako kreslíř vymyslel to známé logo brontosaura.
Díky tomu, že se zapojila spousta lidí
a zájemců o to, něco dělat v životním prostředí
a zlepšovat ho, tak se ta akce změnila v hnutí.
Přímo Hnutí Brontosaurus v zásadě bylo vždycky
hnutí mladých lidí od středoškolských studentů
a dětí ze základních škol až po vysokoškoláky.
Od toho se také odvíjela ta náplň.
Náplň těch akcí, si myslím, se až tak úplně nezměnila
oproti tomu, co děláme v dnešní době.
Obsahovalo to přímou práci pro životní prostředí.
Časem tam přibylo kulturní dědictví,
památky a další aktivity.
V podstatě další složkou kromě dobrovolnické práce
byla zážitková část, to znamená, že lidé se tam jeli bavit.
Mnohdy to u mladých lidí byl hlavní impuls,
proč vůbec na ty akce vyráželi.
To znamená, že hráli nějaké hry, dělali aktivity,
které nějakým způsobem tmelily kolektiv.
Ono se to tehdy nepojmenovávalo, ale učili se spolupracovat,
komunikovat, poznávali zajímavá místa, setkávali se s odborníky,
od kterých se zase mohli něco dozvědět,
takže touha dělat něco smysluplného a zároveň se u toho dobře bavit.
Jsme v Nových Hradech na jednom takovém brontosauřím táboře.
Jaké jsou prázdniny s Brontosaurem? Skvělé!
Slyšeli jste? Skvělé.
Samotných organizací Hnutí Brontosaurus vzniklo
do revoluce několik set a prázdninových táborů
se opravdu dělalo v největším počtu kolem dvou set v červenci a srpnu.
Je dobře, že si stále více mladých uvědomuje nezbytnost
tvorby a ochrany životního prostředí,
že přispívá k uchování jeho základních hodnot,
bohatství přírody i krásy naší země.
Usilujme, aby chlapci a děvčata, naše svazácké organizace
stále aktivněji rozvíjeli Hnutí Brontosaurus a strom života,
aby v tomto směru lépe koordinovali síly se státními orgány,
zejména pak při plnění volebních programů Národní fronty.
Celé Hnutí Brontosaurus bylo zaštítěné
Socialistickým svazem mládeže, takže když pátráme v archivech,
není jasné, co bylo Hnutí Brontosaurus a co už nebylo.
Navíc se to prolínalo s různými jinými skupinami,
které třeba vycházely z historických
ochranářských organizací jako například TIS a dalších,
a spíš to bylo o tom,
že formálně to bylo zaštítěné Socialistickým svazem mládeže,
nějakými aktivitami a i nějakou strukturou,
ale neoficiálně tam lidé na akce jezdili poměrně volně.
Pokud jde o Hnutí Brontosaurus jako o masové hnutí,
tam je třeba si uvědomit,
a upozornil na to třeba historik Michal Pulman,
že třeba ochrana životního prostředí patřila
mezi taková témata,
která vhodně kanalyzovala společenskou diskusi,
protože o ochraně přírody se dalo diskutovat,
protože to přímo nenarušovalo v jádru ten systém.
Městem a školou sužovaný člověče, nabízíme ti dva roky prázdnin
aneb splnění studentova snu. Chceš-li,
vydej se s Brontosaurem do hor hledat opravdové bohatství.
Do hor Skalistých hnala kdysi lidi zlatá horečka.
Partu mladých ochránců přírody ze severních Čech
však neposedla touha po ryzím kovu a drahém kamení.
Po řadu let se několikrát do roka sjíždějí
do Nového Města pod Smrkem,
aby pomohli při záchraně Jizerských hor.
Jádro Brontosaura asi tehdy i dnes spočívá v tom,
že mládež nějakým způsobem dává najevo,
že chce něco tvůrčího dělat, něco smysluplného,
že chce pomáhat přírodě, životnímu prostředí, památkám
a zároveň že chce u toho vytvářet nějakou kvalitní činnost
i pro sebe, nějakým způsobem se vzdělávat, rozvíjet.
Ti mladí lidé říkají:
Chceme svět, kde lidé budou respektovat a ctít přírodu,
a tak my k tomu směřujeme
a vlastním příkladem a prací se snažíme tento svět vytvářet.
Ve vršovické sokolovně spatřil filmové světlo světa
neexistující oddíl, který znají snad všichni.
STS Chvojkovice Brod.
Právě tady se totiž natáčely nezapomenutelné scény
z tréninku juda pro film Jáchyme, hoď ho do stroje.
-Jak se jmenuješ? -František Koudelka.
Tak se na tebe podíváme.
Člověče! On stojí jako přibitej.
-Kde trénuješ, chlapče? -Já? -No.
STS Chvojkovice Brod.
Zřejmě slušnej oddíl, no. Napiš ho do druhýho družstva.
Ne, to stačí! Nejsi svlečenej!
Ne, nebudeme se pouštět do žádnejch větších akcí.
V produkčním filmovém roce 1974 došlo k velmi výraznému oživení
v sálech našich kin, protože byl premiérově uveden
komediální film Jáchyme, hoď ho do stroje,
čímž se prezentovala autorsko-interpretační dvojice
Ladislav Smoljak a Zdeněk Svěrák, a můžeme říci, že přímo triumfálně.
Ten film dosáhl velmi brzy návštěvnosti téměř třímilionové,
což bylo i na tu dobu velmi výrazné.
Svěrák se Smoljakem byli vyzváni už předtím ještě tehdy
na Barrandově působivším dramaturgem Sergejem Machoninem,
aby zpracovali do filmového scénáře svoji divadelní hru,
která se jmenuje Vražda v salonním coupé,
ale k natočení této adaptace nedošlo.
Oni pak vytvořili zcela původní scénář,
který se velmi zalíbil režiséru Oldřichu Lipskému,
což bylo důležité,
protože ten si ten film pak prosadil do realizace.
Vždycky je nutno zdůraznit,
že Lipský měl ještě jednu velkou zásluhu,
že je vyzval, aby do podoby technického scénáře
dopsali ještě jednu postavu pro Zdeňka Svěráka,
protože ten tam původně roli neměl.
A zabereme naplno, chlapci.
Nejde to, šéfe.
No vidíte. Takhle to dopadá.
To nevíme, co s penězi, tak ponocujeme, hýříme.
Vymetáme herny. Já jsem vás viděl.
A najednou je to tady. My neuzvedneme břemeno.
-Zčistajasna. -Hoši, hoši, hoši!
-Obyčejné břemeno. -S dovolením.
Jé, co blbnete?
Tohle je skutečně, na tom se jistě shodneme,
komedie výrazně lidová, ale fakt je to,
že tam prosvítá i takový ten cimrmanovský humor,
jednak v takovém tom pojetí moderní technologie,
ale když si uvědomíme třeba scénu v bytě tetičky,
kde se František Koudelka ubytuje,
tak tam je přímo cimrmanovské ztvárnění tragické smrti strýčka,
manžela tetiččina.
Podívej se, můj nebožtík muž, tvůj nebožtík strýček,
ten měl v horoskopu napsáno, že v pondělí nesmí jezdit vlakem,
tak si honem koupil kolo
a teď má na zatáčce v Kunraticích pomníček.
Při schvalování nebyl problém s tímto filmem na rozdíl pak
od některých pozdějších autorské dvojice Smoljak, Svěrák.
Já si myslím, že schvalovatelům i lahodilo,
že je tam vlastně výrobní nebo můžeme říci
až téměř pracovní nebo dělnické prostředí v podobě autoservisu.
Pojď sem! Nepískej! Pojď sem, Fando! Hele!
Podívej!
Já jsem dneska úplně bez inteligence.
-Ale ne! -Hele, prosím tě!
Já mám u sebe po kapsách ty včerejší úplatky.
Vem to k sobě, nebo já to poztrácím.
Pane Soboto, jaké to bylo, když jste se dozvěděl,
že budete hrát hlavní roli ve filmu Jáchyme, hoď ho do stroje?
To bylo v době, kdy jsem byl v Liberci ve Studiu Ypsilon.
Byl jsem tam asi třetím rokem.
Tam také jezdili hostovat Smoljak se Svěrákem.
Jako Cimrmani tam hráli
a my jsme ze souboru se na ně chodili dívat,
tak jsme se s nimi skamarádili.
Pak jsme zase chodili na jejich představení.
Oni jak si mě tam tak všimli, tak pravděpodobně, já nevím,
jestli už to měli nějak rozepsané,
ale prostě jsem se jim hodil na tu hlavní roli.
Mně se ten scénář opravdu velice líbil.
Co se vám na scénáři líbilo?
Tam byla ta postava Františka Koudelky.
Když byl ve fázi nesmělého, tak to se ke mně hodilo,
protože já ty svoje monology, co jsem říkal v Ypsilonce,
to vlastně byly takové první...
Dneska se dělá Na stojáka,
tak to jsem tam já už provozoval tenkrát.
Já jsem synovec.
Hm. A chcete to reklamovat. Kdo vám to dělal?
Nechci. Já jsem synovec cestovní kanceláře.
Já jsem synovec tetičky z cestovní...
Paní Sýkorový z cestovní kanceláře.
Vím. Klásek!
Máme tady dalšího nováčka.
Takže se to všechno sešlo tak, že vám to úplně sedlo tak,
jak to mělo být.
Navíc Oldřich Lipský počítal s tím, že já budu improvizovat.
Ten mně vůbec nedělal žádné zábrany.
Akorát potom když byla premiéra Jáchyma,
tak to mě překvapilo trochu, že Láďa Smoljak,
když jsem vycházel z představení premiéry v Blaníku,
tak jsme šli takhle vedle sebe a on mi povídá:
Tys nám ten film zničil. A já jsem říkal: Proč?
Oni byli zvyklí,
že Svěrák i Smoljak vždycky všechno říkali přesně.
Co se dělo při premiéře a hlavně potom?
To mělo obrovský úspěch.
Byl to údajně druhý divácky nejúspěšnější film
po druhé světové válce po Pyšné princezně.
Tam stály fronty na Václaváku.
Několik měsíců se to tam hrálo.
Přes celý Václavák fronty.
Dolů až do Vodičkovy ulice.
Řídil jste se někdy v životě kondiciogramem?
On ten kondiciogram...
Moje máme tenkrát pracovala ve strojně-početní stanici,
což je dneska něco, jako jsou ajťáci.
To byly takové počítací stroje, já nevím, já tam nikdy nebyl,
ale vím, že máma jednou přinesla z práce tento kondiciogram.
Máma podle toho žila potom?
Říkala: Dneska na mě moc nemluvte, mám svůj kritický den.
Ne, to ne, to jsme nějak pochopili, že toto příliš fungovat nebude.
Máma spíš chodila ke kartářce, myslím.
Co je na tom pravdy, že ta scéna,
kdy berete úplatek nebo přebíráte peníze,
že byla vystřižena?
Tam byla vystřižena scéna kvůli Honzovi Valovi,
který měl tenkrát nějaký průšvih, kvůli úplatkům ne.
To naopak bylo velice...
-Moralizující. -No.
To si pochvalovali, že to je trochu kritika úplatků.
Tenkrát úplatky byly ale směšné ve smyslu, co se děje teď.
Tenkrát byly úplatky nejvíc u doktora.
To se dávala většinou whisky.
-A řezníkovi se dávalo. -Řezníkům.
My jsme měli řezníka, tam chodila Jiřina Bohdalová
a já ke stejnému řezníkovi, řezník se pak objevoval
na silvestrovských přenosech v televizi,
protože my jsme mu dávali jako úplatek ty lístky,
aby se mohl podívat.
Pan Nicnevzal potřeboval do obýváku nový vypínač,
který momentálně není k sehnání. Stálo ho to jedny sparty.
Podnik ovšem přišel o dvanáct korun třicet haléřů.
Pokud se týká úplatků, tak samozřejmě ve společnosti
70. a 80. let byly úplatky běžnou součástí života
značné části občanů, ale co je zajímavé,
že tento fenomén a s tím spojená šedá ekonomika vedly k tomu,
že se výrazně pozměňovala
jakási neoficiální hierarchie společenská.
Jde o to, že některé profese, a patřili mezi ně právě
zruční automechanici jako ve filmu Jáchyme, hoď ho do stroje,
se dostávaly na společenském žebříčku velmi vysoko.
Pane Hudeček!
Byly to ventily, pane Materna. Ptejte se v pondělí.
Jo, ten chladič je v pořádku, ale budu se vám muset
podívat na hlavu, tam to někde teče. Děkuju.
-Mám ještě čekat? -Ano.
Jo, pane Kalina, vás nepotěším. Pořád to klepe.
To víte, nemažete, klepe to.
Tak tady odtud z Kačerova vyjely v roce 1974
první soupravy metra s cestujícími. Tak se teď projedeme metrem
a připomeneme si, co to znamenalo pro tehdejší dopravu v Praze.
Nedaleko pražského hlavního nádraží ve stavební jámě metra
oslavili raziči ukončení posledních metrů tunelu první trasy.
Vedoucí tajemník městského výboru strany Antonín Kapek
s ministrem Šrámkem, vládním zmocněncem pro výstavbu metra
Ferfeckým, hlavním sovětským poradcem Fjodorovem a s dalšími,
kteří neodmyslitelně patří ke všemu, co se na metru děje,
přišli stavbařům blahopřát.
Je třeba říci,
že metro bylo takovým symbolem moderních časů.
Všeobecně to bylo přijímáno spíše s nadšením
a také samozřejmě ta oficiální propaganda
právě otevření metra používala jako jeden z největších úspěchů
současné doby, ukázku toho, jak rozkvétá metropole.
9. květen 1974.
Za účasti nejvyšších stranických a vládních představitelů
byl zahájen provoz na části trasy C pražského metra,
stavby československo-sovětské spolupráce.
To byla v životě města jedna z nejpřevratnějších událostí
v jeho moderní historii, protože se objevil zcela nový,
dá se říci i z dopravního hlediska revoluční dopravní prostředek,
který neuvěřitelným způsobem pomohl zkrátit cestování.
Ten dům stojí na Kačerově. Vybrali jsme ho jen tak náhodou
a požádali jeho obyvatele, aby nám napsali,
jak dlouho jim trvá cesta do středu města
veřejnými dopravními prostředky.
Ukázalo se, že používají nejrůznějších
kombinací přestupování, tramvají i autobusů.
Délka putování se mění podle denní doby.
V pátek se cestuje hůř než v jiné dny.
Komplikace může způsobit výpadek proudu i malá nehoda na ulici.
Intervaly jsou nepravidelné.
Je nutné mít velkou časovou rezervu.
Průměrně lidé tu trasu jezdí třicet pět minut,
ale někdy i přes hodinu.
Od 1. července 1974 mohou obyvatelé našeho domu docestovat
na Kačerov až z Florence za třináct a půl minuty
a ze středu města od Muzea
za pouhých devět minut padesát vteřin.
První koncepce založená na metru se zrodila v roce 1969,
i když první náznaky už byly o rok dřív.
To, co na ní bylo zásadní, byla skutečnost,
že pro takový vzdálený výhled tehdejší,
což je vlastně dnešek z pohledu historického,
se počítalo s tím, že v Praze nebude vůbec
existovat tramvajová doprava a že veškerou dopravu po městě,
takovou tu hlavní, zajistí metro doplňované o dopravu autobusovou.
To samozřejmě z dnešního pohledu je naprostý nesmysl.
Trasa C i B má mít tři provozní úseky, trasa A dva.
Až tahle první etapa bude v provozu,
zruší se v centru Prahy tramvajová doprava.
Význam je zřejmý.
Bezmála osmdesát procent veškeré dopravy prochází centrem.
Když vyjelo v Praze 9. května 1974 metro v prvním provozním úseku,
tak úplně ve stejné době se odehrálo ještě několik zásadních,
dá se říci i převratných změn v pražské městské dopravě.
Zaprvé začala tady v pankrácké oblasti redukce tramvajové sítě,
protože hned od počátku platila taková teorie, že tam,
kde jede metro, nesmí v žádném případě vést tramvaj.
Druhá převratná změna spočívala v tom,
že ten den po 99 letech existence městské hromadné dopravy v Praze
zanikla funkce průvodčích.
Takhle to bude vypadat uvnitř tramvají
a podobně i autobusů po 9. květnu.
Nejprve po nástupu si označíme jízdenku.
Ten obrazec nebude nikomu z nás nic říkat,
ale naopak bude jasný pro kontrolu.
Poslední věc, která se odehrála, byla v tom,
že přestaly v Praze ten den jezdit staré dvounápravové tramvaje,
které Pražany provázely od 20. let, aspoň ta kategorie,
která v té době přestala jezdit.
Pro tuhle tramvaj to bude znamenat odchod do starého železa,
přestože pamatuje dávné i nedávné debaty
o pražské podzemní dráze.
Drnčení oken a skřípání kol starých vozů dlouho zahánělo
představu rychlé a pohodlné jízdy.
A přece se v den slavnostního otevření metra tahle babička
pražské dopravy vydá na svou poslední smuteční jízdu.
A to už budou podzemím jezdit vlaky osmdesátkou.
Konec tramvajové dopravy tady v oblasti Pankráce byl poznamenán
takovou zajímavou skutečností. Do dnešní doby tady můžeme vidět
zcela jednoznačně místa, kde tramvaje původně jezdily.
Třeba tady v oblasti Budějovické ulice vidíme
automobily netradičně zaparkované uprostřed komunikace.
Je to tím,
že parkoviště je tady zřízené na starém tramvajovém tělese.
Jedině už byly v průběhu let tady postupně odstraněny koleje.
Koleje tam existovaly téměř čtyři desítky let.
Likvidace tramvajového tělesa a odstraňování posledních
tramvajových kolejí tady probíhalo v roce 2007 a 2008.
Z roku 1974 je to pro dnešek všechno.
Za týden se projdeme po Gagarinově kolonádě v Karlových Varech
a navštívíme nově otevřenou Labskou boudu.
Bude se psát rok 1975.
Tak se na vás těším. Na viděnou.
Skryté titulky: Věra Kotlínová Česká televize, 2013