Vítejte v roce,
od jehož počátku píšeme na dopisy poštovní směrovací čísla.
V roce, kdy Nuselské údolí překlenul most
a Československá televize si k 20. výročí nadělila dárek -
barevné vysílání a taky nový vysílač na Ještědu.
Píše se rok 1973.
1. ledna 1973 zavedla Československá pošta
poštovní směrovací čísla.
Reakce byla tak jako v případě všech novinek velmi rozporuplná.
Já si vzpomínám na zával korespondence,
který jsme dostávali na poštu, kdy jsme museli vysvětlovat proč,
k čemu, za jakým účelem.
22. února téhož roku začalo nejen Pražanům sloužit
významné architektonické dílo, Nuselský most.
Při otevření Nuselského mostu pro silniční dopravu
bylo dost jasně zdůrazňováno, že se jedná o stavbu socialismu.
Zdůrazňovalo se, že předchozí kapitalistické generace
nebyly schopny žádný takový projekt realizovat.
A 21. září 1973 se konalo druhé slavnostní otevření
modernistického vysílače a hotelu Ještěd.
Ta stavba patřila do doby 70. a 80. let,
kdy to byla luxusní restaurace a luxusní hotel,
kdy špičky politické měly přednost před běžnou veřejností.
O přemostění Nuselského údolí se uvažovalo už za první republiky.
Výstavba ale začala až v 60. letech minulého století.
Do provozu byl most uveden v únoru 1973 a pojmenován byl
po prvním dělnickém prezidentovi Klementu Gottwaldovi.
Nuselský most, dávný sen Pražanů,
se stává reálnou skutečností.
Poslední kubík betonu, poslední lamela nosné konstrukce.
Nuselský most se otevíral ve dvou etapách.
První etapa se týkala jenom silničního provozu
a bylo to 22. února 1973 a celá tato akce byla
velkou politickou manifestací, protože to otevření
se uskutečnilo k výročí takzvaného Vítězného února,
tak podle toho celá ta akce z organizačního hlediska vypadala.
Svým ojedinělým pojetím patří most přes Nuselské údolí v Praze
mezi nejvýznamnější díla našich architektů.
Od 22. února nese jméno Klementa Gottwalda.
Ta druhá, hlavní etapa otevření Nuselského mostu se týkala
pražského metra 9. května 1974.
Most byl snem několika generací Pražanů.
Dnes je dílem, které jednou bude svědectvím o době,
ve které jsme my žili.
O přemostění Nuselského údolí se uvažovalo od začátku 20. století.
První návrh vznikl už v roce 1903, který vypracoval Jaroslav Mariánko.
Tehdy ještě to bylo na železný most,
na ocelový most s jedním velkým obloukem.
V roce 1918 navázal Stanislav Bechyně s návrhem
tříobloukového železobetonového mostu.
Měl být v pokračování dnešní Legerovy ulice,
vést vlastně vlevo od dnešního Nuselského mostu.
Později v meziválečném období se zrodila celá řada
dalších návrhů, z nichž nejblíž k realizaci byl ten,
který se objevil těsně před druhou světovou válkou.
To měl být zase betonový most, ale obloukový.
Ten už hrál velkou roli v projektování
celé koncepce městské dopravy v Praze.
Ten most je výjimečný tím, že překlenuje obytnou zástavbu.
Čili řada těch projektů uvažovala tak,
že stejně ten most do toho místa zasáhne, do té zástavby,
tudíž proč by se nedaly pilíře mostu využít jako domy.
Byl tam návrh, kdy v pilířích mostu měly být garáže,
administrativní budovy apod.
To byl vlastně velmi inteligentní způsob,
jak to nestavět jen jako inženýrské dílo,
ale jak tu stavbu zúročit.
Ta myšlenka mostu nikoliv obloukového,
který překlene to údolí jedním velkým obloukem,
ale že to bude systém pilířů, vznikala ve 30. letech.
Tahle myšlenka byla v 50. letech potvrzena
a rozvinuta do této podoby.
Dole v Nuselském údolí ve Svatoplukově ulici
muselo být zbořeno 16 domů, které tam stály v cestě
nebo v místech, kde měly být budovány pilíře.
V době, kdy se Nuselský most projektoval
a zároveň na pankrácké opěře měla vzniknout tramvajová zastávka,
tak nesla v té pracovní dokumentaci docela prostý název Nuselský most,
ale to definitivní rozhodnutí potom už je ve vazbě právě
na to kulaté výročí Vítězného února na rok 1973,
kdy se politickým rozhodnutím ten most definitivně pojmenoval
na most Klementa Gottwalda.
Úplně jednoznačně s tím pak padlo rozhodnutí,
že i stanice metra na pankrácké straně ponese
název Gottwaldova.
Most Klementa Gottwalda je svým způsobem
jakýmsi vyvrcholením techniky letmé betonáže.
Je to konstrukce,
která už se těžko bude u nás v těchto rozměrech opakovat.
Kromě toho, což je víceméně světovým unikátem,
je to most dvoupatrový. Ve spodním patře půjde metro.
Na horní mostovce půjde silniční doprava.
Pochopitelně že se s tím mostem chlubili,
protože to je velmi významné a výrazné inženýrské dílo,
které umožnilo nebývalý růst Prahy směrem na jih.
To je to nejdůležitější. Navíc umožnilo magistrálu
čili zase další velké inženýrské dílo a metro.
Takový je skutečný Nuselský most. Daleko nádhernější a velkolepější,
než byly veškeré představy našich předků.
Dnes je most Klementa Gottwalda pouze začátkem magistrály,
která si jako šíp razí cestu městem z jihu na sever.
Její výstavba je už v plném proudu.
Musí jí ustoupit nejeden starý pražský činžák,
ale bude to stát za to.
Velkou stavbou, která se dočkala v Praze své realizace,
je most přes Nuselské údolí.
Na co Pražané čekali od prvního projektu
téměř sedmdesát let, stalo se skutečností právě nyní.
Pane Hubičko, co všechno se vám honí hlavou,
když se díváte na most, který jste projektoval,
na Nuselský most?
Co se mi honí hlavou? Jak to všechno uteklo.
Je to čtyřicet roků, kdy byl otevřen.
Když vezmu ještě ten moment od data,
kdy jsem k tomu vůbec byl přizván, tak je to už přes 50 roků.
Jak vlastně přišla ta nabídka a od koho?
Ta nabídka vyšla z toho, že v roce 1959 byla poslední soutěž,
myslím, že to byla třetí soutěž, kde byly vybrané dva návrhy.
Jeden návrh ocelový, druhý z předpjatého betonu,
ale jak jeden návrh, tak ten druhý nebyl zase
ještě potom následně doporučen.
Tam jsem byl já přizván kolektivem pana inženýra Michálka a Kobra,
abych se toho jako architekt chopil,
což pro mě byla ohromná pocta.
Čím byl ten váš návrh výjimečný?
Čím se lišil od jiných návrhů, které neuspěly?
Vždycky u mostu, který je nad údolím
čtyřicet metrů hlubokým, nad tou průrvou Botiče,
není důležité to těleso, které je nesené,
ale to, co dělá tu podporu,
aby ta podpora nerušila průhled,
aby nerušila volnost toho údolí.
-Ty pilíře myslíte. -Ty pilíře, které se zužují,
mají svoji konvergenci, a tím pádem že budou drobené,
takže tam zahraje ten efekt toho stínu,
že to bude reagovat
a ty stíny to budou dál ještě zjemňovat a uvolňovat.
Stanice nad Nuselským údolím na mostě Klementa Gottwalda
je jedinou zastávkou na povrchu.
Tady jsem přišel s verzí atrií 30 na 30 metrů na každé straně,
kdy ten most už dostane předtím sklo v boku místo betonu.
Ta technologie to dovolovala
a nastane kontakt provozu metra s venkem.
Lidi pojednou metrem a budou vidět, prší, neprší, vítr fouká, nefouká.
Najednou se vynoří z hlubin nebo z temnoty do denního světla.
Najednou přišel nápad, že to bude most Klementa Gottwalda.
Takže z mostu Svobody se stal most Klementa Gottwalda
z těch jemných návrhů.
Z prvého názvu z první republiky most Svobody
to skončilo u mostu Klementa Gottwalda.
My jsme tomu zpočátku nechtěli věřit,
protože nám to připadal obrovský skok právě
po těch dřívějších názvech najednou skončit tady,
ale bylo to tak.
Ale pak se mu začalo taky říkat Nuselák.
Pak se tomu začalo říkat Nuselák a začalo velké drama.
Už to bylo od začátku.
Most se naopak začal líbit lidem, kteří si řekli,
že už život tady kolem nemá cenu, a začali to používat
jako odskočiště ze života do neznáma a tak dále.
Začaly stoupat počty sebevrahů.
A to právě taky vedlo k tomu, most sebevrahů.
Spojovalo se to s názvem tehdejšího prezidenta Gottwalda.
Denně přiváží lanovka na Ještěd stovky turistů,
kteří se chtějí rozhlédnout po líbezném kraji
a na vlastní oči se přesvědčit, jak pokračuje neobvyklá stavba
na nejvyšší hoře Lužických hor. Z betonu, oceli a hliníku
bude 84 metrů vysoká retranslační televizní stanice,
jíž nebude chybět ani vyhlídková kavárna,
hotel a meteorologické pracoviště.
Když byl v roce 1973 na Ještědu slavnostně otevřen
televizní vysílač a hotel s restaurací,
většina Liberečanů byla s novou podobou
horské dominanty nespokojena. Ale dnes je to ikona,
bez které si tenhleten kopec už nedokážeme představit.
Jako blesk se večer 30. ledna 1963 rozletěla zpráva,
že horský hotel na Ještědu hoří.
Mnozí občané Liberecka zdáli pozorovali požár.
Přes veškeré úsilí požárníků však ještědský hotel
do základů vyhořel.
Ten původní horský hotel německého horského spolku
vyhořel 31. ledna 1963 a vlastně už okamžitě
hned další den se dohodli v krajském projektovém ústavu
pod vedením Hubáčka, že si vypíší jakousi interní soutěž.
Skutečně do měsíce, úplně v neuvěřitelně krátké době,
vzniklo celkem devatenáct návrhů,
z kterých pak bylo vybráno dvanáct návrhů na výstavu.
To zadání soutěže bylo skloubit hotel a televizní vysílač.
Vítězný Hubáčkův návrh samozřejmě byl kongeniální v tom,
že ty dvě funkce, které ostatní nechali oddělené,
spojil do jedné hmoty.
Veřejnost tu stavbu zcela odmítala, nechápala ji, nelíbila se jim.
Chtěli, aby na Ještědu vznikla tradiční horská chata,
na kterou jsou lidé zvyklí.
On si totiž nikdo neuměl představit,
že na tom kopci může být něco jiného, než to, co tady vyhořelo.
Taky když byly vystaveny soutěžní návrhy,
tak Hubáček nesklidil potlesk, ale hrozná pohana se psala
do návštěvní knihy. Nikomu se to nelíbilo.
Na místě vyhořelého hotelu vyrostla na vrcholu Ještědu
nová moderní budova.
Projektoval ji liberecký inženýr architekt Karel Hubáček.
Ocelová konstrukce je zavěšena na železobetonovém sloupu.
Za neobvyklé řešení této stavby,
která ladně dominuje okolní přírodě,
jmenoval Mezinárodní svaz architektů Karla Hubáčka
laureátem Perretovy ceny,
nejvyšším světovým vyznamenáním za architekturu.
Na jaře v roce 1969 byl poslán tento telegram,
který oznamoval slavnostně od prezidenta mezinárodní unie,
že Karel Hubaker, trošku zkomolili to jméno,
obdržel Perretovu cenu.
Restaurační a spojové středisko Ještěd,
jak se nové dominantě Liberecka říká oficiálně,
ještě zdaleka není hotové.
V přízemí bude televizní sál k přijímání obrazu.
O pět pater výš dokončují místnosti pro spoje.
Sklolaminátová konstrukce zajišťuje stoprocentní prostup
přijímaných a vysílaných vln I matky a šrouby jsou z laminátu.
Při výstavbě Ještědu, když už byl hotový plášť,
ta síla větru rozkmitala horní část Ještědu.
Později přišli s vynálezem,
který opravdu proslavil liberecký SIAL všude po světě.
I soudruhům v Československu přinášel atraktivní valuty.
To byl vlastně princip kyvadla, které fungovalo pak
na různých vodárenských věžích a spoustě výškových staveb tím,
že rušilo ty kmity, které můžou způsobit narušení té stavby.
Dokázali spolu s projektem propracovat umisťování antén
do nosných laminátových válců a zároveň také realizovali myšlenku
tohoto kyvadlového pohlcovače kmitání.
My vždycky mluvíme o tom, že to byl hi-tech na koleně.
My jsme žádnou technologii, o které by se dalo říci,
že je to vysoká technologie, neměli k dispozici.
Dodavatelé byli všichni čeští. Někteří velmi kuriózní,
například svaz rybářů ze Ždáru, který dodával laminátové tyče.
Nebyl to příklad hi-tech architektury.
Karel Hubáček byl prozíravý architekt,
takže si shromáždil tým spolupracovníku, designerů,
sklářů, umělců, kteří mu pomohli dotvořit
ještě do nejmenších detailů, v tom spočívá jeho výjimečnost.
Nejen v té siluetě, nejen v té architektuře,
ale i v tom vybavení, v tom mobiliáři.
Návrháři šli až do takových detailů,
které bychom dneska nečekali, a překvapují nás stále znova.
Jako byla třeba původní prostírání, povlečení na postele,
detaily vzduchotechniky.
Stavba v sobě skrývá kromě spojových zařízení
pro televizi také moderní restaurační a hotelové středisko.
Umělecké i řemeslné vybavení je dílem inženýra Binara.
Pro turisty je připraveno 37 lůžek
v komfortních pokojích a apartmánech.
Toto je dvoulůžkový pokoj s přistýlkou.
Jak vidíte ta háčka, že to byl stoleček, křesílko,
nosný prvek lůžka, noční stolky. Bylo vyrobené i osvětlovadlo,
které bylo nějakým způsobem pohyblivé.
Ona ta původní představa byla taková,
že uspořádání pokoje nemusí být v takovéto podobě,
že ta lůžka můžou být od sebe, byla to taková stavebnice.
My tady máme na výstavě takovou kuriozitu,
takovou raritu, kterou by nikdo na Ještědu nečekal.
Je to takzvané novomanželské apartmá,
které bylo ve stylu Ludvíka XVI. Opravdu věc,
která vypadala jako přízrak v tom krásném technicistním Ještědu.
ZPĚV
Já ti nabízím krásný džbán s květy, které nevoní.
Klíčů pár.
Tehdy jsme se dozvěděli o nějakém možném prodeji,
a tak nás napadlo, že by to mohl být takový moment překvapení,
když přijdete do místnosti, kde je to standardní,
teď nakouknete do ložnice a tam je stylová bílá ložnice.
Restaurace má 124 míst s výhledem do dalekého okolí.
V kavárně se může občerstvit najednou 58 hostů.
Když probíhalo slavnostní zahájení 21. září 1973,
tak nebyli pozváni autoři,
protože to byla akce pro prominenty a pro funkcionáře.
Ještěd je podle mě dítě optimistické nálady 60. let.
Je to skutečně dítě té doby a k té době patřilo i to,
že jsme si začínali rozumět s představiteli státní správy,
a dokonce i politické strany.
Samozřejmě úplně jiná situace nastala potom po invazi
a po roce 1971, kdy nastupovala normalizace,
a ty dva roky závěru stavby před jejím otevřením,
ty už pro ateliér, ale především pro Karla Hubáčka nebyly lehké.
Je úterý 24. listopadu, půl deváté ráno.
První tank vyjíždí k plnění neobvyklého úkolu.
Celkem 66 jich zatíží nový most přes Nuselské údolí,
aby odborníci mohli provést první prověrku
jeho statiky a pružnosti.
Vy jste na tu stavbu měli obrovské množství peněz.
A to bylo přece výborné, ne? Vy jste si mohli plánovat,
co jste chtěli, a na všechno jste dostali peníze.
Původně v té soutěži to bylo do 100 milionů korun,
takže každý tam prostě hrál, já tam měl těch 89 a 92,1.
Víte, kolik potom přišel závěrečný rozpočet?
151 milionů. Už se do toho ty peníze musely dát.
Ony byly těžké ty náklady, ty zatěžkávací zkoušky.
To byly ty tanky?
Ty tanky, to byl nějaký rakovnický tankový pluk,
který se vřítil do Prahy, 60 tanků, a dělali asi sto jízd,
popojížděli po Nuselském mostě, a jelikož jezdili jenom v poloze,
kde byly vozovky, tak ještě do středního pásu
se navezlo 3 000 kubíků štěrkopísku.
Nastal únor 1973.
Všechny zraky se upnuly tady na tento most.
Proběhlo slavnostní otevření, stavba,
kterou se chlubili papaláši, protože za to opravdu stála.
Kde jste byl vy?
Budu mluvit o kolektivu.
My jsme žádnou oficiální pozvánku a nějakou čestnou vstupenku
na první řadu sedadel vůbec nedostali.
My jsme si sem vyšli úplně normálně,
jako kdybychom sem chodili pracovně.
Já jsem konkrétně byl na straně karlovské,
kde byl také kolega Michálek.
Pan inženýr Kobr byl někde dole, ten se koukal.
A pak jsme se náhodou s Michálkem sešli nahoře
a prožívali jsme takové to uspokojení vnitřní.
To jsme si nemysleli, ono to je.
Víte, že jen v Praze je 1 246 poštovních schránek?
Že my, občané Československé socialistické republiky,
přijímáme nebo odesíláme ročně víc než dvě miliardy
listovních zásilek?
Nezajímalo vás někdy, jaká pouť čeká dopis,
který jste právě vy vhodili do schránky?
Kolik lidí napomáhá tomu, aby se co nejrychleji dostal k cíli?
Od ledna letošního roku doručujeme dopisy rychleji,
a to díky zavedení poštovních směrovacích čísel.
Díky nim totiž stroje identifikují dodací poštu,
a dopisy se tak nikde nezatoulají.
Rozhodli jsme se udělat pokus, zkoušku, hru.
Odešleme obyčejný dopis obyčejným způsobem
z obyčejné vesnice.
A náš filmový štáb bude jeho cestu neustále sledovat.
První číslice ve směrovacím čísle označuje jednu z deseti oblastí,
na které byla pro poštovní potřebu rozdělena celá republika.
Další zpřesňují trasu přepravy
a poslední dvojčíslí, které se musí psát zvlášť,
poštu, odkud k vám doručovatelka přináší dopisy.
Je úterý 15 hodin 25 minut. Teď vhazujeme dopis i my.
Do doby zavedení poštovních směrovacích čísel
tady třídění zásilek probíhalo dle složitého poštovního zeměpisu,
který uměl jenom někdo. A v okamžiku,
kdy se zavedla poštovní směrovací čísla,
tak už třídnice mohly být označeny právě rozpětím
směrovacích čísel a potom zacvičený brigádník
poměrně rychle byl schopen třídit zásilky.
První úsek cesty. Je 15 hodin 51 minut.
Nastupujeme do poštovního vozu, osobního vlaku,
který přijíždí do Lipové z Chebu
a pokračuje směrem na České Budějovice.
Pokud v minulosti odesílatel nenapsal na zásilku název okresu,
tak u takových obcí, které se se stejným názvem
vyskytují na více místech v republice,
že to byla velká náhoda, že by ta zásilka trefila
zrovna do toho místa, kam patřila.
Je 18 hodin 17 minut. Osobní vlak pokračuje do Budějovic.
Náš dopis přestupuje na pražský rychlík.
Ze všech technologických změn, kterých se pošta kdy dopustila,
byla v tomto případě naprosto nejvíc závislá
na porozumění veřejnosti.
Sebelepší konstrukce čísel by nebyla k ničemu,
kdyby ti lidé nevzali ta čísla za svá a nepoužívali je.
Od 1. ledna 1973 máme všichni psát adresy
s poštovními směrovacími čísly. Pracovníci, kteří celý systém
připravovali, předpokládali, že bude trvat do července,
než alespoň polovina pisatelů začne čísel skutečně užívat.
A zatím většina z nás správně fandí moudrým novinkám.
Netrvalo to sedm měsíců, ale sotva čtrnáct dní
a více než polovina odesilatelů už adresy číslem zpřesňovala.
Byly tady reklamní šoty v rozhlase.
Byl dokonce i v televizi a já si osobně myslím,
že významnou roli sehrál jeden leták,
který si v podstatě vytvořila pošta.
Uvědomme si, že tenkrát téměř žádné letáky neexistovaly,
takže to bylo docela překvapení,
když lidé dostali nějaký takový leták do schránky,
kde byl popsán ten systém, byl tam vzor adresy,
ale navíc pro každou domácnost tam byl řádek,
ve kterém bylo napsáno směrovací číslo pošty,
která té domácnosti přísluší, a název dodací pošty,
která tu domácnost obsluhuje.
Letadlová pošta 20:01.
Dál za nás provázel dopis jen budík.
My jsme se tentokrát na krátký čas rozloučili.
Poštovní letadlo unese jen vymezený náklad
a my bychom je přetížili. Start 23:59.
Ta reakce byl tak jako v případě všech novinek velmi rozporuplná.
Byli tady lidé, kteří to brali naprosto spontánně.
Byli tady lidé, kteří protestovali.
Já si vzpomínám na zával korespondence,
který jsme dostávali na poštu, když jsme museli vysvětlovat,
proč, k čemu, za jakým účelem. Nicméně toto období
toho jednoho roku v podstatě ty všechny trny ulámalo
a ta směrovací čísla v podstatě v povědomí veřejnosti vstoupila.
Je 8 hodin 55 minut.
Náš dopis a pozdravy dětí z Doubravy
provázely jen obyčejné šedesátihaléřové známky.
Dorazily k cíli napříč republikou za jedinou noc a kousíček dne.
A jak jste prožívali rok 1973 vy?
Pište a diskutujte na stránkách www.retromanie.cz.
Za týden se můžete těšit na rok 1974,
kdy se natáčel film Jáchyme, hoď ho do stroje
a pod Prahou se rozdunělo metro.
Tak se mějte hezky a na viděnou.
Skryté titulky: Věra Kotlínová Česká televize, 2013