Milá mami, tak je tu nový rok 1972.
Máme se pořád tak nějak stejně.
Ráno trolejbusem do práce, večer z práce.
-Občas nějaká ta zábava. -Letos je porazíme, rozdrtíme.
Tomáš se těší na hokejový šampionát
a já zase, až se rozhoupe k založení rodiny.
A že moc zdravím maminku a ať se zase brzy ukáže.
Budu tomu muset trochu pomoci.
Jsem zvědavá, co nám rok 1972 vlastně přinese.
Začaly se rodit Husákovy děti.
Ono v té době vlastně skoro nešlo zažít
nějak moc jiné dobrodružství než se vdát, oženit a mít děti.
V Praze dojezdily trolejbusy.
Je to poslední trolejbus, který projel Prahou.
Měl jsem tu čest ho řídit.
A osiřelo vlakové nádraží Těšnov.
Do poslední chvíle do 2. července 1972
nádraží žilo plným životem.
Ve strhujícím finále hokejového šampionátu
Československo porazilo Sovětský svaz.
My jsme se radovali všichni potichu.
To vám všichni potvrdí. To bylo nádherné.
A Naďa Urbánková v roce 1972 slavila úspěch s písní Závidím.
Když jsem tu písničku začala zpívat, do dneška,
teď jenom když o tom mluvím, tak mně jde mráz po zádech.
Tenkrát jsme nevěděli proč.
Víš, kolik mých kamarádek je teď to...
-Co? -No v tom.
Do tohohle státu přivést dítě?
Do tohoto státu... A kam jinam? Ale to by ses musel zajímat.
-Já se právě zajímám, víš? -O sebe, ale ne o mě.
Tak já ti povím, kam spěje tahle země.
A já ti povím, kam spěje tohle manželství.
Když nechceš dítě, tak nechceš ani mě.
Prosím tě.
No i když...
Naše republika je zase bohatší o své příští občany.
Ještě nevědí, že se narodili. My však už pro ně děláme místo.
Vyšlapáváme cestičky, těšíme se na ně.
Ať je, čí je, každý z nich bude náš.
Shodou okolností jsem se narodil v roce 1972 ve východních Čechách
v takovém malém městečku Jablonné nad Orlicí.
Tam jsem prožil své dětství. V podstatě idylické dětství s tím,
že 70. léta pro mě jsou spojena právě s rodinným zázemím.
Proč se najednou začalo rodit víc dětí v 70. letech?
Někdo to vykládá tím, že přidali za Husáka,
tedy ÚV KSČ že přidalo stovku, myslím si,
že na druhé nebo třetí dítě, ale víte, to je malý podnět.
Dnes projednávaný návrh zákona o zvýšení přídavků na děti
a výchovného je další etapou při plnění úkolů
vyplývajících ze XIV. sjezdu strany a jak z hlediska společenského
rozsahu, tak i z hlediska nákladů nejrozsáhlejší
ze sociálně-politických opatření přijatých po XIV. sjezdu.
Myslím si, že to bylo určitě tím,
že i poválce se narodilo hodně dětí,
a ty přišly do toho věku, kdy samy měly děti,
ale určitě to bylo dáno i tím, že ono v té době vlastně
skoro nešlo zažít moc nějak jiné dobrodružství
než se vdát, oženit a mít děti. Nešlo cestovat, nešlo podnikat.
Vlastně ten život byl strašně omezen na to soukromí a na rodinu.
ZPĚV
Protože děti patří mámám, mámy zase dětem.
Tahle pravda známá, ať letí celým světem.
Děti patří mámám. Komupak to vadí?
A mámy zase dětem.
No tak ať je hladí, ať své děti mámy hladí.
Říká se, že stát podporoval rodiny v tom,
aby plodily děti a vytvářely jim další vojáčky v jejich armádě.
A necpaly se do politiky. Takže lidi se uzavřeli do sebe.
Přestali se zajímat o okolí, o společnost, dostali podporu,
rodinné půjčky, novomanželské půjčky.
Propopulační opatření Husákovy éry
se dají brát také jako úplata režimu
vůči svému obyvatelstvu, zejména pokud jde o mladou generaci,
o generaci, která zakládá rodiny, která vstupuje do života.
Spočívala v celé řadě různých ukazatelů,
ale především v tom motivovat mladé lidi ve smyslu
novomanželských půjček, různých sociálních jistot.
To znamená školky, jesle pro mladší děti.
Já sama jsem měla první dítě v roce 1978,
takže to už byl takový konec té populační exploze.
Já na tu dobu vzpomínám se sentimentalitou.
Byla jsem mladá a ty děti, to byly i hezké chvíle,
ale jinak ta doba byla strašně šedivá.
Byla vlastně plná takového zoufalství a takové beznaděje,
že by se ten život někdy mohl změnit.
A jenom to si pamatuji, že tehdy spousta lidí emigrovala.
A já jsem si říkala: Ježíš, co ty moje děti?
Co když jednou taky budou chtít emigrovat?
Vždyť třeba se jim tady vůbec nebude líbit a opustí nás.
Taková ta dvojkolejnost,
že člověk se bál s nimi jednat úplně přímo,
ale zase nechtěl úplně lhát, takže to bylo těžké.
Takže se říkala nějaká polopravda?
Ne, říkalo se jim, co nesmí říkat.
Takže nic moc.
Když dítě dostává lásku a dostává dobré zázemí a to,
co potřebuje, ve své rodině, tak paradoxně je šťastné,
ať vyrůstá v jakémkoliv zřízení, systému,
takže jak by si mohl kdokoliv ze světa myslet, ježíš,
vy jste chudáci, vy jste museli mít
strašné dětství v tom strašlivém socialismu.
Já přece teď jako studovaná vím, v čem to bylo tragické,
v čem ta doba byla strašná, v čem lidi utlačovala,
v myšlení i morálně, jaký má dopad.
Můžeme o tom filozofovat hodiny, ale já jako člověk
jsem byla šťastné dítě, protože jsem dostávala lásku
a to, co jsem měla, a tu správnou výchovu.
Pokud jde o politický život, tak první můj velký
mediální zážitek byl pohřeb Ludvíka Svobody.
A vlastně ono to korespondovalo i s mým nástupem na základní školu.
Pak už to školské období mělo úplně jinou povahu,
protože samozřejmě to dítě už potom registruje to,
co se kolem něj děje, to znamená 80. léta,
to vypjaté soupeření mezi Spojenými státy
a Sovětským svazem i to nadějné nadechnutí
v souvislosti s perestrojkou a Gorbačovovou politikou
ve druhé půlce 80. let a samozřejmě obrovské naděje
na změnu povahy dění po listopadu 1989.
Právě zkraje 90. let měly mít Husákovy děti dle vzoru
svých rodičů první dítě. Jenže nový svět plný poznání
demografický cyklus narušil a oddálil jejich rozhodnutí
o dalších deset, ne-li dvacet let.
ZPĚV
Čas pádí, čas letí, těžko ta léta vrátíš zpět.
A taky Husákovy děti dospěly do Kristových let.
Ten termín Husákovy děti se mně nelíbí.
Taky na internetu mnoho lidí píše:
Vždyť my jsme ty děti chtěli mít, a vůbec nám k tomu Husák nepřispěl.
A to, že jsme dostali stovku navíc, není podstatné.
Ale mají plně pravdu.
Ale víte, jakmile se dá určitému období určité pojmenování,
tak najednou se s tím ti lidé ztotožní,
protože oni se snadněji dorozumí.
V roce 1974 bylo v Československu dosaženo nejvyššího přírůstku
obyvatelstva za posledních dvacet let.
Jsme jedinou zemí v Evropě,
kde se v uplynulém pětiletí rodilo každoročně stále více dětí.
Soubor našich sociálních, politických i zdravotních opatření
v péči o dítě patří k nejlepším na světě.
Já jsem na začátku pořadu říkal, že Slavík by si měl zachovat
určitou střídmost, prostotu, ale přesto my teď musíme předat
Nadě Urbánkové trofej, trofej nejvyšší,
která jí právem náleží, Zlatého slavíka.
Myslím, že na to ostatně všichni čekáte.
Naďo, jak jste prožívala rok 1972?
Patří, troufám si tvrdit, k mým nejkrásnějším,
protože to už jsem byla hodně zaběhnutá.
Už mě lidi znali nejen z divadla,
ale znali mě už z televize a z různých nahrávek a z rádia.
Jak vlastně vznikla hodně úspěšná písnička Závidím z toho roku?
Bylo to v době, kdy jsme měli dva dny
před premiérou, myslím, že to byl Návštěvní den
nebo Besídka zvláštní školy, to už si přesně nepamatuji,
ale měli jsme generální zkoušky v Semaforu.
Tenkrát jako kapela tam hrál František Ringo Čech
a uprostřed byla nějaká pauza,
přiběhl Franta Ringo Čech a říkal mi:
Poslyš, Naďo, já mám takový bezvadný foxík italský.
Celentana ho napsal. To se ti bude určitě líbit.
Až přijde Grossmann, řekni mu, ať ti napíše text.
ZPĚV
Prosím vás, slečno z New Orleansu, věnujte mi přízeň svou.
Vtom přicházel Jirka Grossmann, nikdo z nás nevěděl, odkud jde.
Já jsem se k němu vrhla a říkám:
Jiříku, tohle je krásná písnička, napiš mi text do zítřka.
Jirka Grossmann ani nemrkl, protože už mě dobře znal,
že jsem vždycky přišla s nějakou naléhavou
a absolutně nutnou prosbou.
Vzal si tu nahrávku a druhý den přinesl text.
A mně spadla brada a všem.
Tak si představ, Martino, že jsem dneska naposledy jel trolejbusem.
Jo? Opravdu? Co se stalo?
Byla to moje poslední trolejbusová jízda.
Aha! No prosím tě. Ty jsi snad rezignoval
na veřejnou hromadnou dopravu a konečně nám koupíš to auto.
To ne. Spíš v Praze dojezdily trolejbusy.
Jo tak, aha. Já ti něco řeknu. Nádraží Těšnov prý ustoupilo
silnici tak, že auto má budoucnost. Rozumíš? Auto!
To si musíš vybrat. Buď dítě, nebo auto.
Nyní se nacházíme v muzeu dopravního podniku
ve vozovně ve Střešovicích a jsme v posledním trolejbusu,
který ukončil provoz v Praze.
Je to poslední trolejbus, který projel Prahou.
Měl jsem tu čest ho řídit.
15. října 1972 se dal na poslední pouť Prahou
trolejbus číslo 51.
Trolejbusy v podstatě ustoupily autobusové dopravě.
Od poloviny 60. let došlo k obrovskému rozvoji
autobusové dopravy také v souvislosti s výstavbou sídlišť
a začaly tam vypomáhat autobusy. Ty měly levnou sovětskou ropu.
Pak se upřednostnil ještě takový politický zájem,
a to je otázka, když byla studená válka,
tak se počítalo s tím, že v případě potřeby bude zapotřebí
i třeba město evakuovat, a v tom případě
trolejbus vám není nic platný a důležitý je autobus.
Dobrý den. Vy jste soudruh Kaplan?
Ano, prosím.
To je prima, na vás právě čekáme. A kam teď jedete?
Na Strahov.
-Můžeme se s vámi svézt? -To víte, že ano.
-Tak počkejte, neujeďte mi, ano? -Jistěže ano.
To, že jsem bojoval spolu s kolegy, aby se trolejbusový provoz nezrušil
nebo alespoň aby zůstal co možná nejdéle,
u mě to byla opravdu láska k trolejbusům.
Tehdy město a ani dopravní podnik neměly zájem propagovat,
že tady končí nějaký mezi Pražany oblíbený dopravní prostředek,
a vlastně nebýt zájmového sdružení Kroužku přátel městské dopravy,
tak by trolejbusy jednoho dne skončily
a druhý den by místo tehdejší poslední linky 51 vyjel autobus.
Členové kroužku vůz připravili, umyli, vyzdobili.
Já jsem byl také členem tohoto kroužku,
tudíž jsem přislíbil, že závěrečnou jízdu odjezdím.
Československo.
Naše pěkné a jinak pohodlné trolejbusy mají jednu
dost nepříjemnou vadu. Hladce nastoupit do nich
mohou jen sportovně vyspělí jedinci.
Normálním občanům to dá dost práce. Navrhujeme proto,
aby si tuto vstupní disciplínu jednou vyzkoušeli
její konstruktéři, a podumali pak, jak z ní udělat normální schody.
Tady se nacházíme nedalo Flory na místě, kterému se říká Orionka
podle bývalé továrny, která tu stávala.
Tady dneska máme takovou symbolickou trolejbusovou zastávku.
Je tady staniční tabulka, je tady pamětní tabule připomínající,
že tudy jezdily pražské trolejbusy.
Je tady i dlažba, kde trolejbusy obracely.
Dokonce je tady nainstalováno i pár metrů trolejbusového vedení
jako připomínka trolejbusové smyčky.
Když jsme potom jezdili, tak jsme samozřejmě vozili každého zadarmo.
A jezdili jsme téměř do půlnoci úplně plní.
A samozřejmě nejezdili jsme jenom jako linka,
ale zastavovali jsme všude, kde to bylo možné.
Já bych řekl, že jsme si to užívali tak,
že se na to nedá zapomenout.
Bylo to téměř před sto lety,
kdy na dnešní nádraží Praha-Těšnov přijel první vlak.
Letošního 1. července kolem půlnoci jsme přišli do nádražní haly.
Chtěli jsme si zapamatovat i tyhle běžné scénky
před odjezdem vlaku, protože nic z toho se už tady nemělo opakovat.
Nádraží bylo krásné i odjezd odtamtud byl krásný,
protože budova byla velice impozantní.
Neměla v podstatě v Praze obdoby
kromě dnešní Fantovy budovy na hlavním nádraží.
Byla vystavěná víceméně ne ve stylu nádraží,
ale ve stylu krásných oper nebo podobných divadelních budov.
Můj otec tady pracoval jako výpravčí
a my jsme měli vlastně služební byt.
To, že pracoval jako výpravčí,
pro mě bylo něco naprosto unikátního,
protože na prvním nástupišti byla dopravní kancelář,
a dalo by se říci, že jsem tam byl jako doma.
Na tom nádraží na prvním nástupišti byla i lampárna.
To byla exotická věc.
Tam byly vůně, petrolej, karbid, oleje.
Přijíždějící vlaky, protože to bylo hlavové nádraží,
takzvané šturcové,
přibržďovaly a zastavovaly zhruba v těchto místech u návěsti.
Takže já jsem kolikrát od toho viaduktu s nimi závodil,
protože jak dobržďovaly, tak jsem byl v podstatě vždycky vítěz.
Těšnovské nádraží vzniklo jako nádraží
Rakouské severozápadní dráhy na trati z Lysé nad Labem do Prahy.
A zpětně se potom jezdilo z Prahy samozřejmě
do Lysé, Všetat, Nymburka.
Nejdelší vlaky jezdívaly přes Kolín do Jihlavy,
do Chocně, do Letohradu, do Liberce.
A teď přece jen přišel okamžik odjezdu vlaku číslo 814
do Lysé nad Labem, který byl vlakem posledním.
Odjížděl ve 23 hodin 40 minut.
Když se sem podívám, škoda toho, že tu nejezdí vlaky,
protože ta magistrála tady,
to je takový necitelný řez do toho města
Tenkrát zahnat vlastně všechna auta centrem, nevím.
To nádraží bylo takové tady přijatelnější.
A vám jako architektům není líto
téhle zajímavé a hodnotné architektury?
Město je živý organismus. Má své nové potřeby.
A to musí i některé staré věci ustupovat novým.
To by nešlo s tou silnicí na chvilku takhle uhnout?
-No těžko. -Jenom kousek.
Ukončení provozu nemuselo být, pokud by se vytvořila
tehdy jiná koncepce silniční dopravy ve městě tak,
jak se teď buduje okruhová, nikoliv radiální.
Nebo kdyby magistrála byla citlivěji trasovaná s tím,
že s nádražím by se počítalo.
Pro Naďu napsal mnoho hezkých textů
náš společný kamarád Jiří Grossmann.
Byl by jistě šťasten dnes více než kdokoliv jiný,
kdyby věděl, že Naďa získala ve Zlatém slavíku prvenství.
Naďa vám teď zazpívá písničku, kterou má od Jirky nejraději.
Když jsem tu písničku začala zpívat, do dneška,
teď jenom když o tom mluvím, tak mně jde mráz po zádech.
Tenkrát jsme nevěděli proč. Dneska už to víme,
že vlastně Jirka ten text napsal pod hrůzným dojmem té situace,
kterou se dozvěděl, když přišel z nemocnice,
že má tedy smrtelnou nemoc, že má leukemii.
ZPĚV
Vždyť já chci jen žít,
jak žít se má.
Jak na tu písničku reagovali lidé později?
Dodnes budí určité vášně?
Třeba teď nedávno, kde jsme to byli, jo, v Ratajích.
V Ratajích na Sázavě. Tam bylo zase takové publikum
a po představení za mnou přišly dvě holčičky,
tak patnáct bych jim řekla, že jim bylo,
a měly slzy v očích a říkaly: Víte, paní Urbánková,
my jsme vůbec nevěděly, že tahle písnička existuje.
To je tak něco krásného.
Moc vám děkujeme za to, že jste nám dneska otevřela oči.
Modrému mráčku volnost závidím.
A to věc je zlá.
Nikdy mně ta písnička nezešedivěla.
Nikdy jsem ji neodzpívala takzvaně jen tak.
Vždycky myslím na Jirku Grossmanna, protože dneska už vím co a jak.
A navíc ta písnička je pro mě tím osudovější,
že já jsem prožila ošklivou nemoc a uvědomila jsem si,
že i já vlastně závidím člověku život.
A jinak je závist hnusná vlastnost, ale v tomhle případě je na místě.
To byla paráda, lahoda. Martino, tohle byl zázrak.
-Nebylo to špatné. -Nebylo to špatné.
Vždyť jsme vyhráli nad Rusy! Rozumíš? Nad Rusy!
Prosím tě, nekřič! Pamatuješ nedávno ty provokace!
Ale stejně jsem rád, že jsi tam byla se mnou, ženo.
A představ si, že by tam s námi byl i náš syn.
No, tak už zase začínáš.
V dramatických bojích světového šampionátu
v ledním hokeji se ukázali nejlepší naši a sovětští borci.
Mají výraznější pruhy na rukávech.
Mezi nimi se rozhodovalo o držiteli nejvyššího titulu.
Mistrovství bylo výjimečné tím, že jsme poprvé dělali
barevný přenos tady v Praze, ne v Československu,
protože v té době už se dělaly i na Slovensku barevné přenosy.
Tohle byl první barevný přenos. To bylo tenkrát,
já si pamatuji, když byl úplně první přenos tehdy ze Štvanice,
jak byly plné krámy lidí, kteří chtěli koupit televizi.
Tentokrát opět. Chtěli koupit barevnou televizi.
To mělo všechno konsekvence,
které byly důležité i pro společnost.
A atmosféra - politická cenzura.
Hokej každý den hlídala tajemnice nebo předsedkyně KSČ.
My jsme jí říkali rudá Twiggy.
Ona měla 180 kilo, tak jsme jí říkali rudá Twiggy.
A tato soudružka nás instruovala,
jakým způsobem máme snímat tenhle zápas.
Především instruovala režiséra.
Tak přátelé, jednička jako vždycky Renda, jo?
Hlavní kamera, vedeš hru, nemusím ti nic říkat.
Je to sice mezistátní utkání, ale pro nás je to normální.
Pro nás je to, chlapci, normální přenos.
Dvojka, kdo? Rendo! Pavlík Křížek.
V případě, když došlo k nějakému konfliktu,
který třeba tam vyvolával třeba i hráč Holík často,
tak bylo nám řečeno, že nemáme dělat velké detaily.
A pokud by se to tam objevilo, tak okamžitě režisér musel
přestřihávat buď na neutrální prostředí,
to znamená na diváky, nebo na velké celky.
Potom přišla velká chvíle našeho Jaroslava Holíka.
Překvapující střelou překonal potřetí sovětskou obranu.
Také se v těch záběrech nesměly objevit rohy,
protože v rozích stály kordony policajtů v bílých přilbách.
Ty výrazně svítily
a to by nevypovídalo nic dobrého o té době do světa.
Těmto záběrům jsme se také museli vyhýbat.
Poslední utkání Československo - Sovětský svaz,
to byla obrovská sláva.
To já už jsem potom ani nevěděl, jaké tam dávám titulky,
jak jsem to celé prožíval. Jarda Holík, krásné góly.
Tam bylo úplně vidět, jak ti naši kluci šli za tím,
ty Rusáky porazit, za každou cenu porazit.
A ono se to povedlo.
Dobojováno.
Českoslovenští reprezentanti získali potřetí
titul světových šampionů v ledním hokeji.
Opět po 23 letech.
Ten Sovětský svaz byl k neporažení.
To byl dril a oni skutečně byli výborní.
I po sportovní stránce to byl úžasný úspěch.
Pak tam byla ta druhá stránka, kdy se nám podařila odveta za to,
co se tady stalo předtím.
A tím, že to gradovalo, že pořád jsme vyhrávali,
že jsme Rusy porazili, nebylo to jako v roce 1969,
že jsme jezdili auty po Kladně s vlajkami.
To jsme si nemohli dovolit, ale hospody tím žily.
A byla to taková tichá vzpoura.
Tichá vzpoura, tiché vítězství všech nad tím,
že i v takové bídě, jaká u nás bylo v roce 1972,
najednou můžeme něco slavit. Můžeme slavit to,
že jsme porazili Rusy, i když jenom na ledě.
-Už zase píšeš mamince? -To víš, vztah dcery a matky...
Rok 1972 byl vcelku úspěšný. Zatím jsme si pořídili auto.
Další přírůstky se holt zvažují.
Jak se do tohoto leze?
Uvidíme se napřesrok v roce 1973.
Projedeme se po nově otevřeném Nuselském mostě
a uděláme si výlet na Ještěd. Tak se měj hezky! Martina.
Tak co? Stihneme to do těch Písařů?
Skryté titulky: Věra Kotlínová Česká televize, 2013