Dobrý den.
Vítejte na počátku normalizace. Vítejte v roce 1970.
Hned dvakrát se v tomhle díle vypravíme na hory.
Nejdřív do Vysokých Tater, kde se konalo
slavné mistrovství světa v klasickém lyžování,
a potom do Prahy na Kavčí hory, kde byla v roce 1970
dokončena výstavba nové budovy Československé televize.
Já vždy říkám:
Mistrovství světa a velké věci se daly udělat jen tak,
že kdo byl zainteresovaný, každý chtěl.
Nehledaly se výmluvy.
To je oficiální plakát mistrovství světa 1970.
V roce 1957 Ústřední národní výbor města Prahy rozhodl o tom,
že by televize měla stát na Kavčích horách.
Výsledek byl, že se ukázalo, že nejsou peníze současně
na výstavbu Kavčích hor a stavbu družstevních bytů.
Uspořádat mistrovství světa chce odvahu, velké nadšení,
trochu štěstí a taky spoustu práce.
A právě to všechno měli organizátoři z Vysokých Tater
v roce 1970. Tehdejší mistrovství světa
v klasickém lyžování totiž překonalo veškerá očekávání.
To je dokument, s kterým jsme se ucházeli o mistrovství světa.
Toto rozhodlo, s tímto jsme se ucházeli.
Byla samozřejmě písemná žádost a byly přiloženy konkrétní věci -
běžecké tratě a můstek. Zde je všechno. Toto rozhodlo.
To jim udělal jeden trenér zadarmo.
Proč se vybralo Štrbské Pleso pro pořádání mistrovství světa?
Je to z jednoduchých důvodů,
protože mělo velkou a dlouholetou lyžařskou tradici.
Už rakousko-uherští vojáci dělali cvičení v okolí Štrbského Plesa.
Bylo třeba přebudovat celé Vysoké Tatry od základů.
Štrbské Pleso byla nejzaostalejší osada Vysokých Tater.
Tam nebylo dohromady nic.
Bylo potřeba přebudovat cestu, takzvanou cestu svobody,
která prochází celými Tatrami, železnice.
Postavila se nová ozubnicová železnice
ze Štrby na Štrbské Pleso.
Bylo potřeba postavit ve sportovním areálu lanovku.
Dominantou sportovních událostí února byla
lyžařská mistrovství světa v klasických disciplínách,
jejichž dějištěm byly Vysoké Tatry.
Jejich velehorskou krásu doplnili pořadatelé vkusnými
moderními stavbami sportovních a společenských zařízení.
Vysoké Tatry se staly důstojným hostitelem
nejlepších lyžařů ze čtyř kontinentů.
Byli vážní zájemci, kteří měli zájem pomoci.
Takovým byl i Slovnaft Bratislava.
Ten vyvezl výrobky navíc do západních zemí
a ze získaných peněz navíc zakoupil
italské televizní přenosové vozy.
Tak se prakticky tehdy z Československa vysílala
první barva i do Ameriky.
Toto jsou běžecké lyže pro techniky,
které byly vyrobeny v Novém Městě na Moravě.
Každý technik používal tyto lyže
a samozřejmě speciální běžecké hole
také vyrobené v Novém Městě na Moravě.
Zde máme běžecké boty, na kterých se závodilo
v době mistrovství světa v roce 1970.
Byly vyrobené v Tatranské Lomnici.
Naší nadějí před soubojem o světové prvenství
byli naši skokani.
Dosáhli přece před tímto šampionátem mnoha slibných úspěchů.
Svedli také ve své elegantní a odvážné disciplíně
rovnocenný boj s předními světovými skokany.
Nezvítězili, ale Höhnlovo čtvrté a Raškovo osmé místo
na středním můstku a především Raškova stříbrná medaile
za skok z velkého můstku, to byl důkaz,
že patřili mezi nejlepší.
Měli jsme i štěstí.
Dlouho před mistrovstvím nebylo dost sněhu.
Asi na šedesáti stavbách, které byly malé, velké, největší,
bylo ohromné množství nepořádku, zbytky.
Přišla zima, dokončovačka
a přišel milostivý sníh a všechno zasypal.
Předpokládalo se, že v dalších disciplínách
už nemůžeme čekat žádný výrazný úspěch.
Ten slibovaly všechny úvahy před běžeckými soutěžemi
především výborným závodníkům NDR, severských zemí a Sovětského svazu.
Na tomto místě je plocha dlouhá 240 metrů a široká 42 metrů.
Na této ploše byl start a cíl běžeckých lyžařských závodů.
Tento sportovní areál byl první na světě,
kde na jednom místě byly cíle a starty u sebe,
prakticky bez nějaké vzdálenosti.
To jsou odznaky účastníka zadarmo.
Byl to oficiální účastnický odznak.
Samozřejmě ho dostal jen jeden člověk
nebo dotyčný funkcionář ho dostal.
Mistrovstvím světa jsme byli začleněni do zdravotní komise
a naší úlohou bylo zabezpečit všechny disciplíny
po stránce zdravotní.
Byly úseky, kde byl předpoklad,
že může dojít ke zranění, hlavně v běžeckých disciplínách
po prudkých sjezdech, tam bylo pár kotrmelců.
Naštěstí nic vážného.
Ale stejně tak jsme zabezpečovali i mezi diváky.
Tam bylo dost časté, že uklouzl, podvrtl si kotník.
Slavné mistrovství světa ve Vysokých Tatrách
jste jistě sledovali sami, a tak těch několik našedlých záběrů
ze záznamu vám ukazujeme proto, abyste si uvědomili,
co je to skok do stometrové propasti.
Všechno se dělalo ručně.
Už i když se něco začínalo dělat elektronicky,
tak i přesto se to vždy dělalo ručně.
Vždycky musela být záruka v tom ručním měření.
Styloví rozhodčí zapsali známky.
Ty se objevovaly v jedné místnosti věže rozhodčích,
kde byli počtáři. Tam byli rychlopočtáři,
mezi nimi i můj manžel, a ti to museli tak rychle spočítat,
že když skokan byl na dojezdu, tak už se hlásily výsledky.
Jiří Raška nezklamal
a vybojoval pro Československo stříbrnou medaili.
Na každém půl metru byl jeden člověk.
Někdy dávno se to ukazovalo hůlkami, teď už ne.
Nyní musel být zaměřen a dívat se na svůj úsek,
aby zjistil, že prostředek lyže, tedy ta bota dopadla tam a tam
a on zahlásil, kolik to bylo.
Spontánnost lidí, to se nedá popsat.
Měl jsem službu pod můstkem, pod odrazovým stolem
a díval jsem se dolů na doskočiště.
Obrovské mraveniště, FIS hotel má takovou šikmou střechu.
To bylo všechno plné lidí.
Ti odvážnější vylezli na osvětlení, aby lépe viděli.
Vůbec nevím, jak se tam dostali.
To byli mravenečci a to se valilo a valilo.
Na stromech, všude byli.
My jsme plakali, protože to bylo tak dojemné.
Určitě tu bylo víc než sto tisíc lidí.
Celkem přesně nevíme, protože jsme začali prodávat vstupenky,
které byly velmi pěkně suvenýrově vyrobené,
a technicky se nedaly prodávat, protože ta masa,
která přijela dopravou, zaplnila cestu,
a kdyby je chtěli prodávat, tak nemohli.
Potom jsme je rozdávali jako suvenýry s velkým zájmem.
Jediné, co jsme podle politiků nezvládli,
a nám jako organizátorům to velmi vytýkali,
protisovětská nálada se tehdy projevila tím,
že když skákali Sověti nebo Rusové, národ pískal.
Dostali jsme příkaz nějak to zabezpečit.
Asi dvě stě vojáků jsem byl školit v kasárnách
a měli jsme příkaz je rozmístit mezi dav, který tam je,
aby nepískali. To nám velmi vyčítali.
Ale jak jsme zjistili, vojáci pískali s tím davem.
Organizátoři chtěli nechat něco i pro budoucí generace.
Tak se nám zachoval monument, na kterém dodnes svítí jména
vítězů, prvních zlatých medailistů z roku 1970.
Na panelu najdeme i nejlepšího československého závodníka
Láďu Rygla, který vyhrál první a nejtěžší disciplínu -
běh na lyžích a skok na lyžích.
Získal pro Československo zlatou medaili.
-Dobrý den. -Dobrý den.
Co nám to nesete?
Nesu vám ukázat kousky dříví, pro mě slavné lyže,
které vyhrály slavné mistrovství světa v Tatrách v roce 1970,
a hole, se kterými jsem tenkrát jel.
-To je finské dříví? -Finské dříví Järvinen.
Tenkrát to byly jedny z nejúspěšnějších lyží,
které používali běžci, sdruženáři na celém světě.
My jsme je měli taky.
Jedním z 43 účastníků náročného sdruženého závodu
byl i Ladislav Rygl.
Čísla, která visela na tom logu, jsou ta, která vám přinesla štěstí.
Sedmnáctka.
Z disciplíny skokanské to je dvanáctka
a sedmnáctka z běhu.
To je pro mě slavné číslo a od té doby mi snad přináší štěstí.
-Ta sedmnáctka? -Ta sedmnáctka.
Při těchto záběrech ho už jen chvíle dělily
od největšího osobního triumfu.
Jak vypadala zlatá medaile, kterou jste tenkrát vyhrál?
Já ji vytáhnu teď z ne příliš čestného místa.
Mám ji v kapse.
Toto je zlatá medaile, kterou jsem vyhrál.
Je to pro mě nejcennější výsledek, kterého jsem docílil.
Není jich v Česku mnoho.
V této nejnamáhavější severské disciplíně docílil
nečekaného úspěchu Čechoslovák Ladislav Rygl,
který získal titul mistra světa.
Já jsem měl plán získat bronzovou medaili.
To jsem nikomu neříkal.
Měl jsem ji tři roky už předtím
a kvůli tomu dni jsem trénoval.
Já jsem pak ještě chtěl získat zlatou olympijskou medaili,
ale to už se mi nějak vymklo z ruky a to se mi nepovedlo.
Takže do druhého dne, do běhu, jste šel z osmého místa.
-Ano. -Z pozice osmé místo.
Zaběhl jste fantastický běh a skončil na prvním místě.
Tenkrát mi to všechno vyšlo.
Bylo tam překrásné počasí, modro.
Jestli si dobře vzpomínám, bylo minus sedmnáct stupňů.
Hlavní pro mě bylo, že byla trať vymrzlá, tvrdá.
Na tom se mi dobře běhalo, takže pro mě vyšlo všechno.
Medaili mi pak dávali při skoku na velkém můstku.
To byla neskutečně zajímavá atmosféra,
protože tam přišlo údajně 130 000 lidí,
i když někteří říkají, že to bylo ještě daleko víc.
V té atmosféře mi předávali medaili.
To byl neskutečný zážitek, to až mrazí.
To se málokomu stane při takovém množství lidí.
Zlatá medaile Ladislava Rygla je zatím největším úspěchem
československých sdruženářů v historii našeho lyžování.
Měl jsem tam jednu těžkou chvíli a ta byla taková,
že česká delegace tenkrát musela jít přivítat ruskou delegaci,
jenže tenkrát byla doba taková, že my jsme neměli Rusy rádi.
Já jsem byl vybrán, nevím podle jakého klíče,
a protože jsem nevěděl, podle jakého klíče
jsem byl vybrán, tak jsem říkal, že nevím, nikdo mi to nevysvětlil,
že jsem byl vybraný já plus z každého družstva jeden,
takže já nepůjdu, až budu vědět,
proč ten tam nejde a ten tam jde, takže tam nepůjdu.
Když přijela ruská delegace, já ležel na posteli
a vedoucí ke mně chodili, že musím už jít.
Já jsem říkal: Nepůjdu. Říkal jsem, že nepůjdu.
Tak jsem tam nešel, tak tam někdo šel za mě.
Já nevím kdo. Pak dva dny kolem mě chodili.
Dokonce se uvažovalo, že pojedu domů.
To jste si dovolil hodně.
Nevěděl jsem, jestli budu startovat.
Měl jsem tam i takové vypětí před závodem,
nejen soustředění na závod, ale i toto.
Možná že mi to pomohlo trochu se odreagovat,
i když hrozně nejisté a nechtěl bych to už zažít.
Když jste potom jako mistr světa
přijel domů do Tanvaldu, vítali vás?
Pro mě to byl také nezapomenutelný zážitek, nádherný,
protože jsme tenkrát přijeli vlakem,
tenkrát jsme jezdili vlakem, nejezdilo se ještě auty.
Už z Železného Brodu do Tanvaldu hlásili železničáři,
kde ten vlak se nachází, protože v Tanvaldu byla fůra lidí.
Já byl tenkrát určitě nejslavnější člověk na světě,
protože školní děti nemusely jít ten den do školy,
a to si každý vždycky ohromně považuje.
To si pamatuji i já ze školy, když jsem nemusel jít do školy
kvůli někomu, tak byl nejslavnější. A to jsem byl tenkrát já.
Pane Rygle, pro nás, pro Retro můžete si nasadit tu medaili?
Nevím, jestli tenkrát mi ji nedávala hosteska.
Tak já vám ji dám, já vám ji nasadím.
Jo, takhle nějak to asi bylo.
Mistrovství světa z Vysokých Tater vysílala Československá televize
do celého světa. Málokdo z diváků tehdy tušil,
že o pár měsíců později čeká televizi významná událost.
Na podzim roku 1970 byla totiž dokončena nová budova
Československé televize na Kavčích horách.
My jsme teď v archivu České televize.
Jsme v podzemí Kavčích hor.
Dá se tady najít spousta zajímavých věcí.
Třeba zrovna plány Kavčích hor.
To je docela rarita.
Já si myslím, že jsme jedni z mála,
kteří se díváme na výkres z roku 1962,
která možná od té doby nikdo neviděl.
Kavčí hory, hlavní budova, chodníky.
Zajímavé.
Od roku 1953, kdy bylo zahájeno první vysílání,
se rozrostla televize v Praze a v okolí Prahy do 88 objektů.
Bylo nutno udělat nějaký stánek, kde se to vše bude koncentrovat.
To místo v Praze pro areál televize a rozhlasu
se hledalo celá 50. léta.
Potom někdy kolem roku 1957 byly vybrány dvě lokality.
Jedna byla Dívčí hrady na Smíchově, na opačném břehu Vltavy.
Druhá byla právě tady na Kavčích horách.
Mimochodem někde tady v tomto místě se nacházela rasovna,
jak vyplývá z historických materiálů.
Já rozsvítím.
Kde to jsme?
Teď jsme v podstatě v nejhlubším místě televize,
největší strojovna, pod bývalým značením objekt 505,
kde ve spodním patře jsou rozvody vzduchotechniky
a páteřní rozvody chladu, vody, topení.
Zajímavá kuriozita. Jsou tady studny.
Ač je televize na kopci, tak tady jsou studny.
Zespoda vyvěrá voda.
Je jich tady asi sedm po celých Kavkách.
Ze studen se musí přečerpávat voda do kanalizace,
protože teď už jsme pod úrovní normální kanalizace.
Toto je původní prostor z roku 1970.
Tady jsou základové pasy, kterými to začínalo.
Ty stěny a bloky.
Toto je opravdové dno Kavčích hor, tady už pod tím nic není.
V roce 1957 Ústřední národní výbor města Prahy, tedy magistrát,
rozhodl o tom, že by televize měla stát na Kavčích horách.
V roce 1960 vláda schválila výstavbu televizního střediska.
Plány byly hotové na začátku 60. let.
Hlavním architektem areálu se stal akademický architekt Jiří Holý.
Začalo se s výstavbou takovým megalomanským způsobem,
aby to bylo hodně veliké. Soudruzi vždycky,
když toho moc neuměli, tak hodně tlačili na pilu.
Výsledek byl, že se ukázalo, že nejsou peníze současně
na výstavbu Kavčích hor a stavbu družstevních bytů.
Stavba byla zastavena proto, že problémy
našeho národního hospodářství přece jenom vyžadovaly
důležitější a přednostnější stavby zabezpečovat,
než bylo u televizního centra.
Stavba byla znovu obnovena v roce 1964.
Až do roku 1970 probíhala výstavba její první části,
což byl takzvaný první studiový blok,
který čítal dvě televizní studia ještě pro černobílou televizi
a výškovou budovu.
Toto přerušení mělo jednu velkou výhodu.
Až do stavby Kavčích hor celá televizní technologie
byla na elektronkách.
Tesla Radiospoj vyráběla televizní studiové zařízení,
které jí vyvíjel Výzkumný ústav rozhlasu a televize,
jen kdyby ty Kavčí hory stály. Mezitím odvanula doba elektronky
a my jsme v Radiospoji začali vyvíjet
televizní studiovou techniku na polovodičích,
takže v roce 1970 bylo možno vybavit první a druhé studio,
takzvaný první studiový blok na Kavčích horách,
tranzistorovým zařízením a dokonce tranzistorovými kamerami.
V průběhu stavby docházelo k různým kuriózním situacím,
ať už to bylo zastavení stavby po prvním kopnutí do země,
ale také třeba to, že když byly naprojektovány
Kavčí hory poprvé, tak byly poté posunuty
o několik stupňů na plánu směrem ku Praze,
aby byl na ně lepší a famóznější pohled z centra.
Architekt Holý využil mírně se svažujícího terénu
a vybudoval tady areál, kterému se říká polouzavřený,
jehož hlavní výškovou dominantou je budova technologie.
Kolem ní jsou nízká křídla,
kde jsou provozy televizních studií
se vším zázemím, které k tomu patří.
Myslím si, že tenkrát ještě jakoby doznívala atmosféra Bruselu,
to znamená, že se snažili architekti,
aby se tady objevovala různá umělecká díla.
Stojíme vedle bronzové sochy Břetislava Bendy,
ale výtvarných děl je tady víc.
Je tady velice pěkná kovová brána.
To je velmi typické právě pro architekturu 70. let.
Tenkrát třeba architekt Soukup udělal desítky takových interiérů,
kde se objevují tyto skleněné baňky ve velkém počtu.
To byla tehdy taková móda.
Mělo to působit i jako výtvarné dílo,
ale my jsme z toho tenkrát byli tak trošku na rozpacích.
I z toho tvaru možná.
Toto je jedenácté patro, nejvyšší místo, kam vyjede výtah.
Toto jsou lamináty, které jsou viditelné
v podstatě z celé Prahy, jsou tady proto,
že v době, kdy byl přenos signálu vzduchem,
tak tady přes ty lamináty signál prošel,
zatímco kdyby to byl kompaktní beton,
z kterého ten barák je, tak by to mělo problémy,
co se týče přenosu signálu.
Když se porozhlédneme po hotových objektech Kavčích hor,
vidíme, že tu všichni partneři výstavby,
zejména Konstruktiva a Tesla Radiospoj,
odevzdali kvalitní práci.
Hezké a moderní prostředí odbavovacího pracoviště
se skrývá ve třech patrech dobře známé výškové budovy,
která se stala symbolem našeho nového televizního střediska.
V roce 1976 byla stavba rozšířena o tzv. druhý studiový blok,
který měl již tři studia.
Ta byla pomalu vybavena a připravena na barevné vysílání,
které potom přišlo na prvním i druhém programu.
Záhy bylo dostavěno několik dalších staveb,
které už byly víceméně technologické.
V roce 1988 bylo televizní centrum dostavěno úplně.
Jsme na úplně nejvyšším místě České televize.
Původní výšková budova. Tady jsme nad strojovnou výtahu.
Tady je ještě staré logo,
které je mechanicky otáčené a které pořád funguje.
Tak takový byl rok 1970.
A co jste v tomto roce zažili vy?
Podívejte se na stránky www.retromanie.cz a napište nám.
Mějte se hezky a za týden na viděnou.
Skryté titulky: Věra Kotlínová Česká televize, 2013