Dobrý den. Vítejte v dnešním Retru.
Byl to rok, kdy ještě doznívaly ozvěny léta 1968,
rok, kdy se na protest proti okupaci Československa
vojsky Varšavské smlouvy upálili Jan Palach a Jan Zajíc,
rok, kdy jsme na mistrovství světa v hokeji porazili sovětský tým,
a tak začaly pouliční nepokoje, a konečně rok,
kdy se do čela Komunistické strany Československa
postavil Gustáv Husák. Kromě těchto událostí
byly ale i jiné, které neměly tak silný politický podtext.
A právě jim věnujeme dnešní Retro. Otvíráme rok 1969.
Nejdříve se vydáme na Měsíc.
Najednou k nám dolehl rachot raketových motorů prvního stupně.
A to byl takový rachot, jako když vám střílí kulomet u ucha.
Zavzpomínáme na vznik a první léta Čtyřlístku.
Pane Němečku, musím vám sdělit smutnou novinu.
Čtyřlístek končí.
A podíváme se, jak to bylo s dalšími komiksy za socialismu.
Slovo komiks je od samého počátku v češtině zaneseno
přídechem něčeho nepatřičného, brakového, triviálního.
Červenec 1969 přinesl jednu celosvětovou událost.
Na povrch našeho nejbližšího vesmírného souseda, Měsíce,
došlápl první člověk, Američan. Co to způsobilo za železnou oponou?
Jak se tento krok promítl do světa vědy i předpovědí budoucnosti?
V červenci 1969 ještě nebyla v redakci Mladé fronty normalizace,
takže nebyl problém, abych služebně vyjel do Spojených států.
Tu středu ráno 16. července 1969
byla naprosto bezmračná obloha nad Floridou.
Bylo tam asi tři a půl tisíce novinářů.
Všichni jsme byli vzdáleni šest a půl kilometru
od startovací rampy.
Bylo naprosté ticho, ale šest vteřin po startu
najednou k nám dolehl rachot raketových motorů prvního stupně.
To byl takový rachot, jako když vám střílí kulomet u ucha.
Současně se začala třást země.
Já jsem se podíval opatrně okolo sebe.
Všichni byli v klidu, tak jsem usoudil, že je to normální.
Já jsem odletěl do Houstonu, kde bylo řídicí středisko.
Tam bylo akreditováno asi šest set novinářů.
Tam jsem sledoval to,
co sledovali všichni ostatní u svých televizorů.
Když v neděli večer přistáli kosmonauti z Apolla 11
Armstrong a Aldrin na Měsíci, my jsme to sledovali
ve velkém sále na velké obrazovce, všichni samozřejmě tleskali.
Byl to nezapomenutelný okamžik.
I když se zdá nejjednodušší letět přímo nonstop Země - Měsíc,
stavba tak mohutné nosné rakety by byla příliš nákladná.
Proto Američané vybrali
jednu ze dvou zbývajících možných variant.
Kosmická loď poměrně lehčí se navede
na parkovací dráhu kolem Měsíce a z této parkovací dráhy
výsadkový člun uskuteční vlastní přistání.
Ona tam vznikla taková zvláštní situace.
Američané Armstrong a Aldrin přistáli na Měsíci
a podle plánu, který měli, se měli jít vyspat,
měli si odpočinout před prvním výstupem.
Ovšem oni byli ve stavu, že nebyli schopni jít spát,
takže NASA velice operativně změnila jejich plán
a po krátkém odpočinku měl hned následovat výstup,
což ovšem byl problém, protože televizní přenosy
do Evropy i k nám do Československa byly naplánovány až na ráno,
takže víceméně v noci trošinku partyzánským způsobem
byl získán přenos, ale problém byl i třeba v tom,
že v Československu byly vypnuty přes noc vysílače,
takže naštěstí technici Radiokomunikací dokázali
operativně zapnout všechny vysílače a díky tomu,
jak přistání na Měsíci, tak potom celý dvouapůlhodinový výstup
astronautů byl v Československé televizi odvysílán.
Pravděpodobně přistane do roku 1985 člověk na Marsu.
Přistání na Měsíci není v té době už nic zvláštního.
Výzkum vesmíru bude současně měřítkem lidské odvahy
a lidské podnikavosti.
Dříve byly takovými měřítky války, jenomže války nejsou možné
ve světě, v němž ozbrojená moc může vést k masovému zničení,
kdy může postihnout přítele i nepřítele stejnou měrou.
V 60. letech si všichni odborníci přes kosmonautiku
stejně jako mnozí obyčejní lidé mysleli,
že máme vesmír na dosah,
že lety do vesmíru budou pokračovat velice rychlým způsobem.
Letíme do budoucnosti. Jsme na palubě družicové stanice
obíhající Měsíc, aspoň ve fantazii z doby před deseti lety.
Jakmile odborníci určí místo dalšího rozsáhlého průzkumu,
oddělí se od mateřské stanice přistávací modul s kosmonauty.
Tyto jednotlivé krátkodobé úkryty pro kosmonauty se budou seskupovat
do větších uskupení, do větších celků.
A kdy toto městečko bude vybudováno?
První zahájení stavby, takové základny na Měsíci,
nelze očekávat dříve jak v polovině 80. let.
Lidé byli obecně, na jedné straně i na druhé straně,
v Sovětském svazu a jeho satelitech i ve Spojených státech,
nadšeni z nových obzorů, které se otvíraly společně s kosmonautikou.
Budeme létat do vesmíru.
Budeme létat na Měsíc, na Mars, na Venuši.
Budeme stavět kosmické základny a hotely ve vesmíru.
Sověti počínaje ústy nejvyšších představitelů
to vždycky spojovali se socialismem.
Když startovaly první družice, sovětský vůdce Nikita Chruščov
hovořil o tom, že jejich raketovým palivem je socialismus.
Už dvacet pět let trvá kosmická éra lidstva
a dvacet pět let se Sovětský svaz zasazuje
o výhradně mírové využívání kosmického prostoru.
I v praxi Sovětský svaz dokazuje například neustálým rozšiřováním
mírové spolupráce socialistických zemí
v rámci programu Interkosmos a v ostatních letech
i vesmírnou spoluprací s Francií a Indií,
že právě mezinárodní mírový výzkum vesmíru může zabezpečit
další vědecko-technický pokrok všeho lidstva na Zemi.
Už v roce 1969, na podzim, krátce po přistání
prvních lidí na Měsíci, letěla i první družice
projektu Interkosmos už s československými přístroji.
Pokračovalo to řadou dalších družic.
Z našeho pohledu to vyvrcholilo v roce 1978 letem
prvního československého kosmonauta Vladimíra Remka
a i potom na podzim roku 1978
letem první naší československé družice Magion 1.
Tihle čtyři byli průvodci dětstvím snad každého,
kdo vyrůstal v Československu. Narodili se v roce 1969
v Třeskoprskách u rybníka Blaťák. Tam se za nimi vydáme i my.
Já jsem moc ráda, že jste přišli oba dva,
manželé Němečkovi, kteří byli u toho,
když vznikl Čtyřlístek.
Bylo to tak, že jste třeba seděli u Máchova jezera, kde máte chalupu,
koukali jste ven, zrovna třeba pršelo,
kolem vás pobíhaly děti a vy jste si řekli,
co by je tak zabavilo.
Ne, tak to nebylo. Bylo to úplně jinak.
V té době jsme ještě chalupu neměli,
takže jsme se poznali s manželem nějak na jaře
a vyjeli jsme spolu do Itálie na první předsvatební cestu.
V Itálii bylo tolik krásných komiksů
a barevných obrázků pro italské děti,
tak jsme si říkali, proč české děti by nemohly mít také něco takového.
Takže jsme si sedli, vzpomínali jsme na italské inspirace.
Já jsem si vzal tužku a kreslil jsem figurky,
jak bych si je představoval.
Lucinka k tomu vymýšlela, jak se bude jmenovat,
jestli bude šikovný, jestli bude razantní.
Jestli bude mít figurka růžové šatičky.
To už jsem v té době dělal s Panoramou.
Tam byli samí mladí lidé, mně také bylo čtyřiadvacet,
takže jsme si rozuměli.
Já jsem se s nimi dohodl, že přinesu jeden příběh,
ten nakreslím, oni to zkusí dát do tisku a dát do prodeje.
Odezva dětí byla taková, že redakce řekla:
Nakreslete ještě jedno pokračování. Nikdo ještě nevěděl,
že z toho bude nějaký časopis, nějaké pokračování
a že to vydrží čtyřicet let, to už vůbec nikdo netušil.
Pořád jsme byli v očekávání, kdy se to zakáže taky.
To je také pravda. Zaprvé to byly doby normalizace.
My starší si pamatujeme, co to obnášelo.
Nakladatelství Panorama vydávalo cestopisy
a také měli oddělení politické literatury.
Každé nakladatelství mělo přidělené tuny papíru na potištění.
Najednou Čtyřlístek schramstl tu politiku.
Pan ředitel se rozhodl, že to jednou provždy vyřeší.
Pane Němečku, musím vám sdělit smutnou novinu.
Čtyřlístek končí.
Já jsem se odpotácel domů a byl jsem z toho celý zničený.
Druhý den jsem přišel do redakce, tam už jsem měl zprávu
od pana ředitele, abych se dostavil.
On řekl: Pane Němečku, já vám musím říci radostnou zprávu.
Čtyřlístek nekončí, protože moje dvě děti,
když jsem jim to řekl, udělaly takovou nepříjemnost
v naší rodině, že jsem se rozhodl...
Takže děti si to vybojovaly.
V tomto směru bychom měli zmínit Ljubu Štíplovou,
protože ta s vámi prožila velký kus života Čtyřlístku.
-Jak ona psala dlouho scénáře? -Paní Štíplová nastoupila
právě v šestém díle Čtyřlístku, protože někde podepsala
nějaký pamflet proti vstupu spřátelených vojsk,
takže měla zákaz. Přišla k nám s tím,
že bude psát, ale nemůže se podepsat.
Pod jejími prvními pěti šesti příběhy je podepsán pan Štípl,
její manžel, ale napsala to paní Štíplová.
Paní Štíplová s námi prožila dvacet let.
Jak často jste spolu komunikovali?
Když třeba vycházelo to číslo, tak jak dalece jste měli schůzky?
Komunikovali jsme u každého.
Ona měla pro pravidelné vydávání nešťastnou vlastnost,
že odevzdávala poslední den.
Takže vy jste ji honil.
Ano, my jsme ji honili. Ona to odevzdávala tak pozdě,
že já jsem neměl příliš času na nějaké rozmýšlení,
takže jsem to musel kreslit z první vody načisto.
Ty příběhy dopadly z velké většiny perfektně.
Sledovali jste konkurenci vůbec, nebo jste si byli tak jisti
svým příběhem, tím Čtyřlístkem, že jste věděli,
že to vaše je to, co chcete, a že to, co se děje kolem vás...
Já bych to řekl tak.
Já jsem kreslil tak, jak mi to srdce přineslo.
I kdyby ta konkurence byla sebelepší,
tak já bych se nezměnil, ten Čtyřlístek by se nezměnil.
Čtyřlístek ale nebyl jediným československým komiksem.
Svět kreslených příběhů byl mnohem barvitější.
Jaký tedy byl československý komiks?
Ono to společenské, ideologické nebo kulturní myšlení o komiksu
let 1948 až 1989 je téma asi na samostatnou práci,
protože to je hodně fascinující pohled na to,
jak se proměňovaly naše představy o tom, co je komiks.
Už to samotné slovo komiks vstupuje do českého prostoru
až někdy kolem roku 1948. Předtím nikdo o komiksech nemluví.
Jsou to obrázkové příběhy, kreslené filmy
a nejrůznější další označení. Ten komiks,
když už se objevuje pod označením komiks,
má okamžitě negativní příběh. Slovo komiks je od samého počátku
v češtině zaneseno přídechem něčeho nepatřičného,
brakového, triviálního až imperialistického,
protože to je ta dobová kritika 50. let, něčeho, co ohlupuje davy.
Jan Drda v jednom článku prohlásil, že komiks je nekrofilní svinstvo,
což je velmi vypjatý charakterizační přístup
ke komiksovému médiu.
Trojice z Mateřídoušky má už za sebou čtyři roky života.
Vzniká tady, v pracovně výtvarnice Věry Faltové.
Začátek byl jednoduchý. Kreslený seriál má své zákony
především v jednoduchosti a přehlednosti kresby.
Čím prostší, tím líp.
V redakci Mateřídoušky chtěli už seriál skončit,
ale pak se rozhodli pokračovat,
protože děti mají Vavřince, Mojmíra i Otylku opravdu rády.
Ale neobjevují se pouze na poslední stránce Mateřídoušky.
Všichni tři vyšli i v knížce nakladatelství Olympia.
Zhruba v letech 1966 až 1970 se po nějakém relativně
dlouhém období, kdy český komiks prakticky nevycházel
nebo vycházel velmi omezeně, se začal v tomto období
znovu navracet na výsluní, dostávalo se mu pozornosti.
Čtyřlístek je takovým vyvrcholením nějaké tendence
oživování dětského komiksu, kterou můžeme v konci 60. let
spatřovat i v jiných platformách, v jiných periodikách.
Už v roce 1967 začíná vycházet Kocour Vavřinec a jeho přátelé.
Potom v roce 1970 začíná vycházet Bornův Cour a Courek.
Dvojice kocourů.
Přelom 60. a 70. let můžeme interpretovat jako okamžik,
kdy se do českého komiksu znovu vrací žánr zvířecích hrdinů.
Čtyřlístek určitě v českém komiksu sehrává naprosto klíčovou roli
už jen tím, že se jedná o první komiksový časopis,
který vychází dlouhodobě a kterému se daří založit tradici,
která je opravdu výrazná.
Čtyřlístek, který začíná vycházet v roce 1969,
je prvním českým komiksovým periodikem,
které přežije delší dobu než sedm osm let.
Do té doby nejdéle vycházejícím byl časopis Punťa,
který byl v letech 1935 až 1942 velmi populární,
ale potom ho zakázal protektorátní zákaz a už se nikdy nevrátil.
Najednou tady vznikla platforma pro český obrázkový seriál,
český komiks, která vycházela průběžně i v době normalizace.
Kromě toho, že tam vycházel titulní příběh,
mohli tam tisknout své obrázkové seriály další autoři,
často velmi kvalitní výtvarníci, ta doba byla malinko zdeformovaná,
takže komiksu se věnovali i autoři,
kteří jsou prestižní a v dnešní době by se mu nevěnovali,
protože se mohou realizovat na poli toho, co je baví,
ale v 70. a 80. letech přispívali do Čtyřlístku třeba
Adolf Born, Karel Franta
nebo před svou emigrací Oldřich Jelínek,
řada výtvarníků, kteří jsou důležití
i v kontextu českého výtvarného umění.
Kromě Čtyřlístku vrcholí 60. léta
i další událostí spojenou s komiksem.
V roce 1969 má premiéru televizní seriál o klubu Rychlých šípů.
Když byli vaši otcové tak velcí, jako jste dnes vy,
dychtivě četli příběhy Rychlých šípů,
které vycházely jako příloha časopisu Mladý hlasatel
a později Vpřed.
Tehdy podle literární předlohy spisovatele Jaroslava Foglara
kreslil seriál malíř doktor Fischer.
Vy jste se už dočkali dokonce televizní podoby Rychlých šípů,
příběhů, které ovlivnily celé generace chlapců,
ať už to byl kreslený seriál
nebo romány Záhada hlavolamu či Stínadla se bouří.
Viděli jste je?
Vypadají, jako by na nás chtěli poštvat i psí boudu.
Zahneme za roh.
Období komiksu příznivé ale brzy končí.
Kreslené příběhy Rychlých šípů přestávají vycházet
a celá komiksová scéna se opět uzavírá.
Na jednu stranu v roce 1969 začíná vycházet Čtyřlístek,
a můžeme se na to tudíž dívat jako na pozitivní mezník
českého komiksového století, na druhou stranu ve stejné době
začínají nastávat problémy dalším komiksovým pracím.
Kája Saudek se stále častěji setkává se zákazy
svých komiksových seriálů, přestávají po několika letech
vycházet obnovené Rychlé šípy v kresbě Marko Čermáka
a komiks jako takový se někdy po roce 1970 nebo 1971 ustavuje
do pozice ne snad už tolik úplně zakázaného média,
ale média, které už je vyčleněno jenom do prostoru dětského čtení.
V 70. a 80. letech komiks u nás vycházel
v mládežnických a dětských časopisech
většinou na zadní straně a byla to jediná forma komiksu,
ty příběhy rozsekané na stránková pokračování,
to znamená, že pokud autoři chtěli odvyprávět kus děje
a zakončit ho nějakým cliffhangerem nebo aspoň něčím,
aby čtenář byl napjatý, co bude příště,
tak museli na tu stránku napěchovat spoustu políček
se spoustou dialogů, prostor pro nějaké hraní si
s kompozicí nebo pro nějaké větší výtvarné vyjádření tam nebyl.
Dalším z velkých příběhů komiksu z přelomu 60. a 70. let
je Octobriana, příběh,
jehož ozvěny byly slyšet snad po celé Evropě.
Na začátku příběhu o Octobrianě byl Petr Sadecký.
Na začátku 60. let byl student filmové vědy a člověk,
který měl velmi přátelské vztahy se Zdeňkem Burianem,
Bohumilem Konečným a některými dalšími předními výtvarníky
té realistické školy, a v jistý moment
Petr Sadecký dostal nápad, že by mohl spolu s výtvarníky
připravit komiks, který by vydali na Západě.
Od začátku to měl být čistě komerční projekt.
Sadecký byl mým žákem na oboru filmové teorie a vědy
na Filmové fakultě Akademie múzických umění
a studoval u mě asi na začátku 60. let.
Byl to velmi talentovaný chlapec.
Je to taková trošku smutná věc mluvit o ojedinělém případu,
kdy člověk s talentem a schopnostmi zajde až nevím kam daleko.
Podařilo se mu přesvědčit Zdeňka Buriana,
aby namaloval obálky k tomu projektu,
a Bohumila Konečného, aby ten komiks kreslil.
Původně měla být hrdinkou komiksu Amazona,
plavovlasá divoška,
jakýsi ženský ekvivalent Jamese Bonda nebo Old Shatterhanda.
Ona měla to být bojovnice proti civilizaci, vnadná kráska.
Je tam zjevný vliv Barbarely a dalších hrdinek,
které se po Barbarele objevily.
Sadecký potom emigroval
a utekl i s torzem připraveného komiksu o Amazoně.
Záhy zjistil, že jeho představy o tom,
jak má vypadat komerčně úspěšný komiks, byly velmi archaické.
Přišel s nápadem, jak přes všechno to torzo prodat.
Z Amazony udělal Octobrianu, bojovnici za pravý odkaz
Velké říjnové socialistické revoluce.
Měla původně na čele červený trojúhelník,
tak z toho udělal červenou hvězdu a začal ji vydávat
za dílo fiktivní undergroundové ukrajinské organizace,
která někde v Kyjevě při bouřlivých večírcích
mastí komiksy o hrdince, která bojuje za pravý komunismus.
Na tom příběhu je nejvíc fascinující,
jak ty dvě půlky Evropy, západní a východní,
od sebe byly neprostupně oddělené a jak něco,
co by pro každého v Československu nebo každého obyvatele
východního bloku byl absurdní blábol,
tak na Západě z toho byli nadšeni. Tam undergroundové komiksové hnutí
existovalo, a jak kontrakultura často bývá, bylo levicové,
takže tam byly sympatie, takže Sadecký uspořádal výstavu,
vyšla kniha, nejdřív v angličtině v Británii a v Americe,
později v Německu, ten projekt byl nějak komerčně úspěšný.
Hodně se o něm psalo.
Velmi rychle i na Západě prasklo, že to je nesmysl,
a na Východě, zvlášť v Československu
to způsobilo veliký problém Zdeňku Burianovi
a Bohumilu Konečnému, kteří si museli sypat popel na hlavu.
Co tomu říká akademický malíř Bohumil Konečný?
To je strašidelné, to je strašidelné.
Dělal jsem to, ale všechny další věci jsou přidělávané.
Úplně všechny ty symboly a to další
je přidělávané někým jiným. To je děsné.
Ježíšmarjá! Tak to teda...
S tím nemáme nikdo z nás nic společného.
U nás se ten seriál, který jsme dělali na ukázku,
se nazýval Amazona,
kdežto tady vidím najednou, že se to jmenuje Octobriana.
Další z tvůrců je také z Prahy.
Akademický malíř Zdeněk Burian. Poznává tu něco svého?
Ano, jsou tady ty obálky, které jsem Petru Sadeckému dělal
na ty sešity, které původně měly pojednávat
o takové malajské ženě nadané ohromnými duševními silami.
Tady je ta jedna obálka.
Tady jsou ty další obálky.
Ovšem ty přemalby jeho, které jsou tam dobře k poznání,
protože je to neumělou rukou uděláno.
Zatímco Burian byl v pozici už natolik důležité,
že to nějak přečkal nebo že to ustál,
ale Bohumilu Konečnému to zničilo kariéru.
Zatímco před pěti lety jsme neměli k dispozici
snad jedinou rozsáhlejší práci o dějinách českého komiksu,
tak za poslední dva tři roky jich vyšlo hned několik.
Je to až překvapivé a možná až na samostatnou analýzu
lákající to, proč se v posledních letech
tolik prostoru začalo věnovat české komiksové historii.
Zároveň ale pořád jsme ještě v té etapě,
kdy je i v tom pramenném slova smyslu co objevovat.
Zavíráme rok 1969
a za týden vstoupíme do nového desetiletí rokem 1970.
Postupně projdeme šedivou dobou normalizace.
Tak se na vás těším. Na viděnou.
Skryté titulky: Věra Kotlínová Česká televize, 2013