ZPĚV
Ať mír dál zůstává s touto krajinou.
Jedna z nejtemnějších nocí v dějinách Československa
z 20. na 21. srpna 1968.
Od půlnoci už přilétají na ruzyňské letiště svazky
nákladních vojenských letadel. Každou minutu vyjíždí
z trupu antonova na naši půdu nový tank.
Rok 1968 zanechal v československé historii hlubokou stopu.
Euforii z pražského jara vystřídalo zklamání srpnovou okupací
armádami Varšavské smlouvy.
V takovou chvíli byl obrovskou vzpruhou úspěch
našich sportovců a sportovkyň na olympiádě v Mexiku.
Nejen této události věnujeme dnešní Retro.
Na jaře roku 1968 byl po letech zákazů nakrátko obnoven Junák.
Pro skauting to hlavně byl rok znovuzrození.
Skaut byl první organizací z oblasti tělesné kultury,
která skutečně povstala jako bájný Fénix z popela.
Československo bodovalo na letních olympijských hrách v Mexiku.
Já jsem věděla, že tam budu závodit za spravedlivou věc.
Moc jsem si přála a toužila jsem tak nějak pokořit tu velmoc,
která si dovolila vůči malému státu takovou nehoráznost.
Legendární Tatra 603 dostala konečnou podobu.
Lidem se šestsettrojka strašně líbí,
ačkoliv je to taková tvarová designová improvizace,
a šestsettřináctku nenávidí, ačkoliv je to dílo
vrcholného italského karosáře Vignaleho, právě proto,
že už si nepamatují papaláše, kteří jezdili v šestsettrojkách,
a pamatují si ty nenáviděné, co jezdili v šestsettřináctkách.
Mexiko 1968.
Když jsme dostali tyto záběry ze slavnostního zahájení
XIX. letních olympijských her v Mexiku,
tady právě vstupují na stadion Čechoslováci,
uběhlo už několik dní,
ve kterých jsme se dozvídali další zprávy o našich sportovcích.
Třináct medailí a z toho sedm zlatých.
Tak vypadal legendární úspěch československé výpravy
na letních olympijských hrách v Mexiku v roce 1968.
V celkovém hodnocení se Československo
umístilo na sedmé příčce. Naše sportovkyně a sportovci
ze sebe vydali maximum, aby celému světu ukázali,
že se malá středoevropská země jen tak nevzdává.
Místo startu: letiště Paříž.
Dopravce: letecká společnost Air France.
Místo určení: olympijské hry v Mexiku.
Poslání: reprezentace Československa.
Hry XIX. olympiády, to byl do značné míry přelomový moment
vůbec světového sportu, světového vrcholového sportu.
Také to byly hry pro nás strašlivě úspěšné
a strašně důležité z hlediska určité odezvy vztahu světa k zemi,
která ani necelé dva měsíce předtím byla obsazena
vojsky Varšavské smlouvy.
Tam ten úspěch fantastický, protože třináct medailí,
sedmé místo v neoficiálním hodnocení národů,
to byla ohromná vzpruha pro zemi,
která byla zasažena takovým pokořením
a zneuctěním celého nadějného procesu,
který prožívala od jara.
Já jsem se nominovala na olympiádu na poslední chvíli
na mistrovství republiky v Jablonci,
kde jsem vytvořila československý rekord.
Jednou jsem šla trénovat na Bohemku.
Tam byl nějaký ruský vojáček a nechtěl mě pustit.
Já jsem mu říkala, dokonce i rusky jsem mu říkala,
že potřebuji trénovat, že jedu na olympiádu,
že musím trénovat.
On bez hanby natáhl kvér a řekl: Nazad!
To si nedovedete představit,
jak jsem rychle ze schodů šupitala dolů.
To mám vryté dodnes a to se neodpáře.
Celá výprava dopadla velice dobře.
Hana Lišková vytvořila světový rekord na kladině.
Střelec Kůrka, také jsme mu fandili,
ten dokonce to měl tak, Mexičané jsou fajn, prima,
ale přece jenom jsou někdy takoví zmatkaři,
tak tam vydali na tabuli u tiskového střediska,
že střelbu malorážkou vyhrál Maďar Hamerle.
Já tam šel, vidím trenéra a říkám: Vy jste nic nevyhráli?
Máme zlatou. Oni to zblbli. Kdepak. Máme zlatou.
Kdo u nás očekával, že zrovna Plzeňák Kůrka
vystřílí olympijské zlato v soutěži,
kde nakonec mezi prvním a čtvrtým byl rozdíl jediného bodu?
Fantastické zlato Mileny Duchkové.
Ohromná zlatá medaile Mileny Rezkové,
vlastně úplně neznámé osmnáctileté zlatnice,
která se objevila na jabloneckém mistrovství republiky,
tam si vyrovnala osobní rekord a porazila favorizované Sovětky.
Atmosféra tam byla úžasná. Jakmile řekli Checo,
tak celý stadion vstal a takhle na nás s vidličkami ukazovali.
To bylo něco úžasného.
Říkala jsem si: To je nádhera, jak nás svět bere.
Potom když se mi podařilo vyhrát olympiádu,
na třetí pokus jsem skočila znovu československý rekord,
pode mnou byly ty Rusky, tak jsem měla strašně krásný pocit.
Toto, co provedli, v nás vyvolalo takovou určitou bojovnost,
že jsme říkali: Musíme je porazit za každou cenu.
Jednomu jedinému sportovci připravili Mexičané uvítání
vskutku královské. Nazvali ji dokonce královnou Mexika.
Touto sportovkyní byla Věra Čáslavská,
gymnastka z Československa,
která byla v té chvíli pro Mexičany víc než symbol.
Věra Čáslavská se už od prvních okamžiků stala miláčkem Mexika,
Mexiko City, jednak svým vystupováním,
jednak svým trénováním, protože tam chodila do haly
také trénovat, připravovat se, a vždycky a ráda se věnovala
i mladým, ukazovala jim něco, dávala podpisy.
Říkali jí zlatá Věra.
Když Věra cvičila, tak volali Vera, Vera, Vera.
Z hlediska světa se stala Věra královnou her
a také byla ten rok vyhlášena nejlepší sportovkyní světa.
Já jsem dělal takovou tu náladovku.
Cvičí Věra Čáslavská, je to nádherné.
Lidé tleskají, mají z toho radost.
Oni fandili Věře v hale Auditorio, tak jsem říkal:
Nám teď jde o jediné, aby nespadla.
Ježíšmarjá, nespadla. A to bylo jediné,
co jsem z toho říkal o té žerdi nahoře a dole.
Ano! Ne! Dobře! Dobře! Bezvadně! Nespadla!
Ježíšmarjá, přátelé, to bylo nádherné.
Věra při vyhlášení vítězů při sovětské hymně se odvrátila
a zarytě hleděla na druhou stranu.
Hala i svět to pochopily.
Jednu hodinu a deset minut vzdávalo Mexiko
hold všem rasám světa.
Největší potlesk a bezkonkurenční sympatie
věnovalo Mexiko Československu
jako projev uznání za jeho hrdinství.
Ten rok byl velmi zvláštní a na tom největším setkání lidstva,
kterým olympijské hry jsou, se to zákonitě muselo projevit.
To nejvýraznější gesto, to byl protest amerických sprinterů.
Po vítězství na dvoustovce Smith a bronzový Carlos nastoupili
na stupně vítězů a v tom proslulém gestu zvedli
pěsti v černých rukavicích na podporu Black Panthers,
na podporu hnutí Afroameričanů.
Pochopitelně Mezinárodní olympijský výbor reagoval
jejich okamžitým vyloučením z her.
Výsledky olympijských soutěží dosvědčují,
že v Mexiku jsme obstáli velmi čestně.
Celkově naši dosáhli, historicky vzato,
vlastně nejlepšího umístění v soutěži národů.
Přátelství a povzbudivá slova a gesta Mexičanů doprovázela
naše sportovce po celou dobu olympijských her
při každém jejich boji.
Paní Věro, jak jste prožívala pražské jaro?
Pražské jaro?
Ono nepřišlo tak ze dne na den a z hodiny na hodinu.
Ono se k tomu už schylovalo delší dobu.
Už byly takové různé symptomy, že třeba se mohlo víc říkat,
co se chtělo, cenzura nebyla a tak dále,
takže nám začalo všem tak nějak svítat na časy
a měli jsme z toho ohromnou radost.
Pak se odvíjely všechny ty další záležitosti,
které s tím souvisely.
U mě osobně to začalo podpisem pod 2 000 slov.
-Pak přišel srpen 1968. -Ano.
My už jsme se připravovali na olympijské hry v Mexiku.
Odjeli jsme do Šumperka na soustředění,
všech sedm gymnastek,
šest závodnic z družstva a náhradnice.
Tam jsme se připravovali na olympiádu v Mexiku.
To bylo právě v srpnu.
21. srpna nás navštívili naši bratři.
Jak jsme byli v Šumperku, tam byly polské tanky,
takže my jsme nebyli ve vřavě na Václaváku,
ale i tak to stálo za to.
Varovali signatáře 2 000 slov, že by měli změnit bydlení
nebo stanoviště nebo trošku mást okupanty.
Přijeli pro mě z jesenické horské služby,
že to slyšeli v rádiu a že mě ukryjí,
takže mě ukryli v horách v takové lesní chaloupce.
Jmenovala se Vřesová studánka. Tam jsem se připravovala
na jeden z mých nejdůležitějších životních závodů.
Já jsem tam neměla kladinu, bradla ani tělocvičnu.
Ale věděla jsem, že moje největší soupeřka,
ta Nataša Kučinská, už je dávno v dějišti her.
Byly to nerovné podmínky na přípravu.
Já jsem si tam udělala, bradla nebyla,
tak na větvích jsem dělala nějaké...
Já tam byla spíš jako lesní žínka, ne gymnastka.
Dělala jsem tam shyby.
Na lesních cestičkách jsem si trénovala rozběh,
což bylo důležité.
Já jsem si ho tam ohromně vylepšila.
-Jo? -Byl dynamický a precizní.
Na to bych neměla v normálním cyklu a procesu tolik času,
tak tam se mi to hodně vyplatilo.
Co bylo důležité, tak jsem si musela udržovat ruce.
Jakmile máte jemné ruce, tak nemůžete na bradla ani naskočit,
protože je hodně důležité, aby ty mozoly vám tam fungovaly.
Kdybyste cvičila jenom toč, veletoč s jemnou rukou,
tak se vám strhne celá dlaň. Až do krve.
Já jsem tam přehazovala lopatou uhlí.
Staroušci byli rádi, měli na zimu vystaráno.
To je neuvěřitelné. To je absurdní.
Když si představím, že olympijská vítězka trénovala
na svůj životní výkon ve Vřesové chaloupce
přendaváním uhlí, tak to opravdu je absurdní.
Je to absurdní, ale o to je to absurdnější,
že já neměla ten komfort,
ale potom jsem těm okupantům dala pěkně na frak.
To ano.
Brzy ráno zazněl ve skautském táboře budíček.
Skauti se probouzejí do nového dne.
Vztyčením státní vlajky začíná denní program,
který vyplní hlavně prací.
Skauting byl trnem v oku všem totalitním režimům.
Poprvé byl zrušen v roce 1940 K. H. Frankem.
Podruhé po nástupu komunistů v roce 1950.
Naději přineslo pražské jaro v roce 1968,
kdy byl Junák na krátkou dobu opět obnoven.
A večer po dni vyplněném užitečnou prací zasvítí do tmy táborák.
Jak sem přijde nějaký teroristický režim,
tak jde hned po skautech, protože my sice jsme o sobě říkali,
že jsme nepolitičtí, ale ve skutečnosti
jsme vždycky byli demokratičtí a byli jsme proti
jakýmkoliv teroristickým režimům, takže nás zakázali nacisti,
potom v únoru 1948 bolševici. Skauti nikdy nepřestali fungovat.
V Praze na Vltavě uspořádali junáci zajímavý závod pramic.
Zvítězilo mužstvo Junáka z Prahy 13.
Celá řada oddílů se snažila jet i po roce 1948.
Některé oddíly jako třeba slavná Foglarova Dvojka
byly terčem, ty byly tak na očích,
že se musely okamžitě nějakým způsobem uklidit.
Ale některé oddíly jely ilegálně potom dál.
Pražské jaro samozřejmě změnilo situaci
celé československé společnosti, skautingu také.
Do toho kontextu zapadá i renesance skautingu,
protože ti skauti byli na obnovu připraveni
už od začátku roku 1968, to znamená,
reagovali poměrně velice rychle a pružně na změnu
politické situace danou lednovým plénem ÚV KSČ.
Začínalo se v březnu v Praze, v Brně v dubnu.
Už v létě bylo téměř čtyři sta, ale možná 380 skautských táborů.
Během tří měsíců se ty oddíly daly dohromady.
Oni vlastně pořád někde pracovali.
Rok na to, to už bylo v době okupace,
těch táborů bylo asi dvanáct set a třicet tisíc tábořících.
Závod ve stavění stanů, soutěží hoši i dívky.
Vítězné družstvo postavilo stan za 2 minuty 20 vteřin.
Hned po 21. srpnu už se začalo tušit,
že se to zase bude horšit.
Půda se pomalu připravovala k tomu,
aby došlo zase ne přímo k likvidaci,
o tom se ze začátku nemluvilo,
ale že se tady vytvoří opět jednotná dětská organizace,
což se natvrdo začalo připravovat koncem roku 1969.
V létě 1970 došlo k tomu, že už se vědělo,
že se jede na poslední tábory
a pak že dojde ke sloučení několika dětských organizací.
Kupodivu ta nová organizace se jmenovala Pionýr.
My počítáme s tím, že se v době co nejkratší
sejdou širší pléna odborných pracovníků
z řad Junáka i Pionýra,
že vypracujeme takovou výhledovou velkou dohodu o spolupráci.
Konkrétně si představujeme, že by bylo dobré,
aby již na 1. máje šly junácké i pionýrské oddíly
společně manifestovat svou oddanost
Československé socialistické republice.
Co se povedlo, ještě v roce 1969 jsme uspořádali
spoustu tzv. lesních škol, to jsou školy pro vůdce,
což bylo strašně důležité, to se ukázalo poté,
když jsme znovu začínali po roce 1989.
To je, jako když jdete přes potok a máte tam kámen,
tak přes ten kámen se přeskočilo a vznikla tam
přece jen nová generace vůdců, kteří po 20 letech mohli nastoupit.
Jak se vám soupeřilo o čtyři zlaté medaile se Sovětkami?
No tak...
To jsem vůbec netušila, že budu soupeřit o čtyři medaile.
Pravda je, že v Tokiu jsem získala tři zlaté medaile
a že jsem moc toužila po tom, abych ty tři medaile obhájila,
ale netušila jsem, že se mi podaří ještě o jednu víc.
Nataša Kučinská.
Dortmund ji vynesl na výsluní, Amsterdam naučil skromnosti.
A přece byla naplněna touhou převzít královské žezlo
přímo za asistence Věry Čáslavské.
Mexiko ukázalo,
že sovětská gymnastka číslo jedna k tomu měla ještě daleko.
A co to vaše výmluvné gesto na stupních vítězů
směrem k sovětské reprezentantce?
Jak dalece jste si to promyslela, jak dalece to bylo spontánní?
Já to promyšlené neměla vůbec. To byla taková situace,
kdy jsme obě dvě stály na prvním stupínku
a získaly jsme obě dvě zlatou medaili.
Já jsem chtěla také domů vyslat nějaký signál,
že myslím na všechny doma, jenže dva dny předtím
došlo k takové zajímavé situaci,
že američtí sprinteři, černoši vyhráli zlaté medaile.
Na stupně vítězů vstoupili s černou rukavicí
a pak z toho měli velké problémy.
Pak jsem se tak nějak uklidnila a říkala jsem si:
Naše země potřebuje medaili, ne aby mě diskvalifikovali.
A pak začali hrát sovětskou hymnu.
Mně se úplně zježila kůže na těle a já jsem úplně automaticky
odklonila hlavu od vlajky a ještě jsem tu hlavu
dala takhle úplně dolů, že se na tu vlajku nekoukám.
Bylo to na hraně.
Když jsem se vrátila domů, to jsem byla permanentně
na nějakém vyšetřování, ale těm našim představitelům,
kteří v rámci normalizace si zase utužili své pozice,
snad ještě víc vadila ta svatba v katedrále.
Když se dívám na fotky z vaší svatby,
tak mám takový pocit, jako když se vdává princezna.
To nebyla svatba, to bylo doslova boží dopuštění.
To bylo opravdu boží dopuštění. Já jsem třeba v jednom momentu,
když arcibiskup Miranda k nám měl vážné slovo a klečeli jsme,
tak já měla po závodech unavená, vyčerpaná,
a teď najednou jak tam klečíme, dívám se před sebe na ten oltář,
tak ten oltář se začíná jakoby kývat.
Já jsem si říkala: Věro, teď jde do tuhého.
Ty teď omdlíš. Už toho máš za tu dobu docela dost.
Teď už se blíží mrákoty a ty asi tady omdlíš, tak se zkoncentruj.
Tak jsem se zkoncentrovala a podívala jsem se líp na oltář.
Na tom oltáři viseli lidé, a jak tam viseli,
tak se kýval i ten oltář. To bylo opravdu boží dopuštění.
Pak jsem tam ztratila střevíček, tak křičím:
Já nemám střevíček, já se tu vdávat nebudu, nemám botu.
Tak on říkal: Počkej, já ji najdu.
Tak začal šmátrat, on se nemohl ohnout,
protože kdyby se ohnul a tam by šmátral rukama,
tak se nad ním zavřela ta hladina a byl by konec.
Tak šmátral a říkal: Už jsem ho našel! Už ho mám!
Po vlastní noze si ho vysunul nahoru, tady si ho vzal a říkal:
Tady je! A on to byl pánský černý.
Takové věci se tam odehrávaly.
To byla opravdu nezapomenutelná svatba.
Opravdu jsem moc toužila po nejposlednější
československé vesničce, nejmenší kapličce,
mít svoji svatbu a možná že by ta naše svatba
a společný život dopadl jinak, než jak tady
jsme si dali do vínku tuto dramatickou atmosféru.
Tatra 603 byla autem papalášů.
Přesto jsou její tvary oblíbené dodnes.
Začala se vyrábět v roce 1955
a její karosérie prošla mnohými změnami.
Ty poslední se datují do roku 1968.
Pojďme se na její křivky podívat zblízka.
To, co tady vidíte, je Tatra 603 dvojka,
které se lidově říká trojka.
Trojka se liší od dvojky řadou změn,
ale ty změny probíhaly v tatře vždycky postupně,
takže se neměnil ten model najednou na jiný,
ale postupně se měnily jednotlivé díly
nebo jednotlivé mechanické části.
Série koncepčně shodných typů končících sedmičkou
a jejích poválečných následovatelů, tatraplánu a šestsettrojky,
vytvořily novou tradici a éru tatry v přísně aerodynamických vozidlech
se vzduchem chlazenými motory vzadu.
Ten tvar karosérie se rodil velmi bolestně,
protože v té době Tatra nesměla stavět osobní vozy,
nebyla k tomu určena. Jakousi výjimkou výjimek
se určilo, že se postaví vůz vládní,
který ale nebyl, a nebyly ani zkušenosti, jak ho postavit.
Snahou bylo, aby ten vůz měl tatrováckou linii,
to znamená linii vzadu takzvaně aerodynamickou,
jako měla tatra už od roku 1934.
Když konstruktéři najednou byli puštěni ze řetězu,
aby vytvořili nové auto, ukázali, co umí,
a měli na to velice krátkou dobu, tak se ocitli v krizi,
protože neměli motor.
Ten motor, který je v tomto voze, vznikl už během války.
Byly tady Opravárenské závody Tatra.
Jeden z nich byl i v Jičíně.
Tam se ojeté vozy dostávaly do generálek,
protože ten podnik neměl peníze na koupi nového vozu,
neměl je v tom správném šupleti, ale měl plné šuple na opravy,
takže ten vůz šel tady v Jičíně do Tatry,
kde ho kompletně přestrojili, z náhradních dílů
vzali novou karosérii, nový motor, všechny díly nové
a vznikl takovou reinkarnací nový automobil,
který měl z toho původního jenom číslo.
Při přestavbě se zase používaly už nejmodernější díly
jak motorové, tak karosářské,
takže vozy se neustále obrozovaly do poslední podoby.
Bylo by ode mě sobectvím, kdybych nevěnoval
aspoň několik slov k doplňkovému programu Tatry.
Je to velký osobní vůz T 603, který se vyrábí patnáct let.
Myslíme si, že tato řada potřebuje už svoji mladší sestru,
která bude modernější, bude představovat
vyšší parametry v užitkovosti i v hospodárnosti.
Jak jste prožívali rok 1968 vy?
Pište a také diskutujte na www.retromanie.cz.
Těším se na vás za týden v roce 1969,
kdy zalistujeme Čtyřlístkem a také si přiblížíme
československý komiks a popularitu kosmonautiky.
Skryté titulky: Věra Kotlínová Česká televize, 2013