No vidíš, máš to docela rovný. I když tady ti to utíká doleva.
Utíká, ale klídek. Byt bude jako zlatá klícka.
Jo, zlatá klícka.
Ale hlavně že o tom malování mluvím tak dlouho.
-Nejmíň tři roky a máme rok 1967. -Neboj se. Bude, bude.
Tak vás pěkně vítám u nás doma. Podívejte se,
čím jsme v roce 1967 žili a o čem bude dnešní Retro.
-No, hezký je to, viď? -Křivý.
Vypravíme se na místo nultého kilometru dálnice D1.
To bylo místo, kde se 8. září 1967 slavnostně zahájila výstavba
na druhý pokus, výstavba dálnice D1 Praha - Brno.
Michal Prokop zavzpomíná na vítězství
na prvním československém beatovém festivalu.
To byla pecka, protože my jsme byli skutečně kapela,
kterou nikdo neznal.
A dcera Radúze Činčery Alena mluví o úspěchu Kinoautomatu
nejen na EXPO 1967 v Montrealu.
Čtyřicet let a měsíc poté přesně 29. května 2007
jsme to znova představili divákům v Praze,
znova s velikým úspěchem.
Mám to konečně hotový. Je to nádherný. Co tomu říkáš?
-Co tomu říkáš? -Jo, je to krásný. -Že jo?
Tak teď poklidíme rychle.
-Já si tady odpočinu. -Jo, odpočineš.
-Něco ti k tomu úklidu přečtu. -Odpočineš.
Tady píšou, že začala výstavba dálnice D1.
Tak se podíváme, jak to s tou D1 všechno bylo.
Taky bychom se po ní mohli svézt, kdybychom měli auto.
Krajina u Mirošovic na Benešovsku v prosinci minulého roku.
Tudy povede dlouho slibovaná dálnice Praha - Brno - Bratislava.
Jak to na stavbě vypadá, ne někde před Brnem
nebo u Bratislavy, ale zatím jen asi 25 kilometrů za Prahou.
Moc pracovního ruchu jsme tady neviděli.
Byl mírný mrazík, ale stavbě tohoto mostu by zima nevadila,
kdyby měli stavbaři správné panely a nepřivezli jim širší.
A tak most čeká, jak to dopadne.
Mým koníčkem byly od dětství dálnice.
U nás v tehdejším Československu byly pouze nedostavěné.
Našel jsem si je z letadla. Kdysi při letu do Brna
byla vidět ta trasa a všechno, takže jsem se po té trase vydal.
Hledal jsem jednotlivé stavby, fotil, dokumentoval.
Představoval jsem si, jak po nich jedou auta.
To byla polovina 60. let.
Takže jsem vlastně už byl docela blízko tomu,
že se začne dálnice stavět znovu,
ale nevěřil jsem tomu. Tenkrát pořád bylo dost sil,
které bránily obnovení výstavby dálnic.
Rychlá silnice je ovšem náročná silnice.
Tady když se někdo rozjede na plný plyn,
musí mít dobré nervy a brzdy, aby vůz dokázal kdykoliv zastavit.
Zatím se to vždycky řidičům nepodaří
ani při běžných rychlostech.
Rok 1967 měl svůj vrchol 8. září toho roku,
kdy došlo ke slavnostnímu střižení pásky
a byla znovu obnovena výstavba dálnic v naší republice,
a to úsekem, který vedl na D1 z Prahy do Mirošovic.
Byli jsme rádi, že se prosadila varianta trasy,
která byla rozpracována v předválečném období,
konkrétně v roce 1939 začala výstavba v tomto směru,
a že budou využity i částečně objekty a zemní práce,
které už v tom úseku byly provedeny.
Pane profesore, tak nedaleko od nás je ten nultý kilometr,
kde se vlastně začalo stavět dvakrát.
Přesně. Můžeme tady vidět, že to je místo,
které se označuje jako U Chodova.
Pak dostalo přívlastek nultý kilometr.
To bylo místo, kde se 8. září 1967 slavnostně
zahájila výstavba na druhý pokus, výstavba dálnice D1 Praha - Brno.
Bylo to období již celých šedesátých let,
kdy se o tom otevřeně mluvilo. Právě se využívala ta situace,
že bylo možno některé staré záležitosti otevřít
a zpochybnit třeba dřívější rozhodnutí z 50. let,
kdy ta výstavba byla násilně zastavena.
Samotné slavnostní zahájení 8. září,
to jsem byl na vysokoškolských prázdninách.
To fotil kolega z Ředitelství dálnic tehdy, inženýr Neuvirt,
který v mladším věku právě stavěl na dálnici v letech 1939 až 1942.
Znovuzahájení se konalo na Spořilově.
Zde Alois Indra vypadá velice nasupeně.
To si vysvětluji tím,
že přeci jen to znovuzahájení stavby dálnic byla taková trhlina.
Socialismus dlouho neuznával dálnice,
takže pro něj to musela být taková porážka.
Zahájení v roce 1967 bylo nesmírně významné
z toho důvodu, že ten následující rok 1968
by určitě k tomuto aktu a k tomuto projektu rozhodně nepřispěl.
Zdálo se, že pak budou preferovány jiné zájmy a jiné priority.
Svým způsobem to bylo štěstí.
Svátkem motoristů byl tedy den, kdy místopředseda federální vlády
inženýr Gregor odstartoval na Spořilově projížďku
po první československé dálnici.
Kolona prvních cestovatelů si těch 23 kilometrů dálnice
projela vyhlídkovou rychlostí.
Snad proto, aby jim to déle vydrželo.
Myslelo se na budoucnost,
protože zatížení silniční dopravou v té době bylo velmi nízké.
Ve srovnání s dneškem tedy velmi nízké.
Významně převažovala doprava
zejména v té nákladní části na železnici.
Asi v poměru osmdesát procent železnice, dvacet procent silnice.
Dálnici tedy máme.
Pravda, zatím ji přejedete dřív, než vykouříte jednu cigaretu.
Ale už přitom můžete snít o tom,
že jednou sundáte nohu z plynu až v Bratislavě.
Ti zúčastnění, kteří zažili ještě zastavení stavby dálnic
v roce 1950, mnozí odborníci, tak pro ně to byla satisfakce.
I když to znovuzahájení, bylo to jenom na malém úseku,
jedenadvacet kilometrů, ale říkalo se o tom
nebo považovalo se to za obnovení stavby dálnic v plném rozsahu.
To, že se dneska setkáváme s názory,
že celý ten návrh nebo realizace té stavby
byl nedokonalý nebo dokonce špatný,
to nás velmi trápí, protože to není pravda.
Je třeba říci, že ty návrhy byly v té době na špici,
že to byl vrchol toho, co se dalo navrhnout, co se dalo postavit.
Kdyby nám tenkrát někdo řekl,
že dojde k zásadní opravě až po čtyřiceti letech,
tak bychom mu řekli, že je to špatný hospodář
a že takové rozvahy by neměli nikdy ti,
kteří nesou za to odpovědnost, připustit.
Každé dílo tohoto typu, ať už je to cementobetonová vozovka
nebo asfaltová vozovka, má nějakou životnost.
A ta životnost není nekonečná. To je kolem pětadvaceti roků.
Tohle je velmi zajímavý most přes údolí Šmejkalky,
možná nejzajímavější most z celé původní výstavby dálnice.
V roce 1950 byla stavba dálnice zastavena a most byl opuštěn.
Byl využíván pro filmy i pro filmy celovečerní hrané.
Jedním z nich je například Romeo a Julie na konci listopadu.
Tak to je ten most, co jsem vám tenkrát slíbil.
Stavěl jsem ho v osmatřicátým. Měla tudy vést dálnice,
změnili projekt a tady jsme skončili.
Jak se zdá, tak jste ho nestavěl jenom pro mě.
To snad není možný.
Podívejte, oni se vrátili k našemu původnímu projektu.
Víte, že jsem o tom dodneška nevěděl?
Vrátili se k původní trase, to musel v tom filmu říci.
Ve skutečnosti ovšem byla stavba dálnice obnovena,
tak proto se ty práce tam objevily.
Tady je krásně.
ZPĚV V ANGLIČTINĚ
Pane Prokope, rok 1967. Co znamenal ve vašem životě?
Co jste dělal? Jak jste se měl?
Měl jsem se docela dobře.
Byl jsem studentem čtvrtého ročníku vysoké školy ekonomické,
obor ekonomika průmyslu, ale samozřejmě už jsem taky hrál.
Byla to taková doba, kdy se ten režim začal
trošinku otevírat, a pro mě to byl klíčový rok,
protože já jsem se v roce 1967 v lednu poprvé postavil
před mikrofon veřejně a začal jsem zpívat,
protože do té doby jsem hrál jako kytarista v naší kapele.
Ale zpívat jsem začal z nouze. To už jsem mnohokrát říkal,
protože jsme nebyli schopni najít nikoho,
kdo by byl schopen a ochoten zpívat to, co my jsme my chtěli,
takovou tu hudbu černou.
Takže byl to klíčový rok, protože skutečně v lednu
jsem se poprvé postavil za mikrofon.
V prosinci téhož roku najednou ze mě vyhlásili nejlepšího zpěváka
prvního československého beatového festivalu.
To byl docela klíčový moment mého života.
-Byla to pro vás pecka? -To byla pecka,
protože my jsme byli skutečně kapela, kterou nikdo neznal.
Na ten festival jsme se dostali víceméně díky nějaké soutěži,
která probíhala v tehdejším Music f clubu.
Dneska je to Futurum na Smíchově v Praze 5.
-To bylo takové soutěžní kolo. -Předkolo. -Několik předkol.
Tehdy my a Rebels jsme byli takové dvě kapely,
které se dostaly díky vítězství
v těchto předkolech na ten festival.
Tam jste vystoupil s jakým repertoárem?
Co jste tehdy hráli?
Tam právě jsem vystoupil s repertoárem,
který zřejmě způsobil to, že mě takhle ocenili.
Já jsem zpíval černou muziku.
Mým idolem a dodnes nepřekonaným a jediným vzorem,
i když dneska samozřejmě už zpívám úplně jinak,
ale hlásím se hrdě k tomu, byl Ray Charles.
Tak teda nevím, jestli to byl dobrý nápad tam chodit.
Určitě. Dneska už je jiná doba.
Můžeš si poslouchat hudbu, kterou chceš.
Jo, prosím tě, nepleť se mi tady.
Myslíš Karla Černocha nebo třeba Petra Jandu?
Klidně, třeba ty dva.
Tak to už abychom šli, protentokrát to nechám na tobě.
-Tak jak vypadám? -Báječně. Báječně.
-Výborně, tak jdeme. -Ještě bych...
Pop muzeum má depozitář za Prahou,
takže tady v kulturním centru Kaštan máme opravdu jenom to,
co potřebujeme pro výstavy.
A tohle je zbytek z nějaké tématické výstavy,
kde nicméně jsou i plakátky z druhé poloviny 60. let.
Tady vidíme na Matadors, to je z divadelního klubu Olympik,
kde samozřejmě vystupovali Olympic a řada pražských souborů té doby.
Prvnímu československému beatovému festivalu,
který proběhl těsně před Vánoci 1967
v pražské Lucerně, se občas říká beatová maturita.
Mně se vždycky zdálo,
že to byla taková jakoby první hromadná inventura toho,
co vlastně český rokenrol nebo česká rocková hudba,
tehdy používaný termín beatová můžeme také použít,
dokázal, kam se rozšířil, jaké plody vydal,
jaké bylo stylové rozvrstvení kapel,
které vznikaly v Čechách, na Moravě a na Slovensku,
a co vlastně tehdy hýbalo československou rockovou scénou.
Ne moc snadno se želva potmě honí.
Z hlediska toho, co se dělo vůči rokenrolu od 50. let,
to znamená policejní represe,
a od poloviny 60. let proti vlasáčům,
kdy to byli často příznivci beatové hudby, ty represe atd.,
tak to vlastně byl zázrak, že se něco takového podařilo udělat.
Z prvního československého beatového festivalu existuje
i zhruba půlhodinový televizní záznam.
Tuším, že se jednalo o záznam z jednoho z večerů,
tudíž nebyl to úplně průřez celým festivalem,
což možná zdůvodňuje jakousi trošku podivnou dramaturgii toho výběru.
Tam jsou kromě kapel, které tehdy byly v čele té scény,
ať už myslíme Olympic nebo Flamengo,
tak tam byly některé kapely, u kterých je zjevné,
že opravdu toho moc odehrát neuměly, a budiž řečeno,
že je to zajímavá zpráva o tom, jak ty kapely zněly,
jaký měly repertoár, z čeho čerpaly
a samozřejmě jak také pojímaly svoji pódiovou prezentaci.
Jako nejlepší zpěvák byl vyhodnocen Michal Prokop,
který vystupoval jak jinak než se skupinou Framus Five už tehdy.
Jako kapela, která má nejlepší texty,
byla, myslím si taky že po právu,
vyhodnocena skupina Prúdy a Pavol Hammel.
Čas ako voda uteká v tvári človeka.
Chvílu si krátím, a preto si pieseň spievam.
Ten záznam nebyl úplně odpovídající.
Koneckonců členové, tuším, Olympiku, Flamenga
a George and Beatovens potom napsali rozhořčený dopis
do denního tisku, který tam vyšel s titulkem
Noční kremace beatu v televizi, kde se velmi pohoršovali nad tím,
co z toho nakonec vylezlo.
Ale budiž řečeno, že tehdy jakoby zpracování
rockového koncertu tady nikdo neuměl,
takže je to trošku omluvitelné.
A pořád si myslím, že budoucí generace historiků
z toho budou žít ještě nějaký pátek.
Jak jsme se posunuli do té špičky,
tak jsem začal uvažovat o tom, že možná nebudu...
Já už jsem měl tehdy přislíbené místo na ministerstvu financí.
To si pamatuji dodneška. Jsem se tam byl představit.
Oni už mi říkali pane inženýre. To tenkrát v roce 1968
už se zase chvilku říkalo pane a ne soudruhu inženýre.
A říkali mi pane inženýre a já jsem se ptal,
kdybych tam nastoupil, jestli budu mít dost času na to,
abych mohl jezdit ty šňůry s kapelou.
To jsem asi neudělal moc dobře, ale možná že i pro československé
finance i pro mě bylo asi dobře, že nakonec jsem tam nenastoupil.
Ještě jsem si vzpomněl na jednu věc,
která mě taky víceméně...
V prosinci 1967 jsem se najednou ocitl v takovém
jednom zvláštním prostředí, a to byl salon u Jiřího Muchy.
Jiří Mucha, syn Alfonse, měl na Hradčanech
takový krásný barák historický a tam se scházela
taková velmi zvláštní společnost. Později jsme pak zjistili,
že to bylo prolezlé i estébáky docela silně.
Ale na druhé straně byl to skutečně takový salon
jako z první republiky, kdy jsem potkal
a poprvé osobně poznal celou řadu lidí, opravdu elit,
špiček toho tehdejšího nejen ale Československa.
Já jsem tam potkal třeba Petera Ustinova,
který tam třeba chodíval, když byl v Praze.
Tam jsem poprvé viděl Václava Havla,
kterého jsem znal jako autora Zahradní slavnosti.
Měli jsme stejnou bundu třeba.
Kdes byl?
Slavili jsme naše statečné spisovatele.
-To jste jim teda pomohli. -Pomohli.
A teď si jdu lehnout a ráno tady chci mít snídani. V deset.
V deset snídani? Mám mu ji udělat? Nebo nemám?
Já to rozhodnutí nechám raději na vás.
Podobně jako Miroslav Horníček na EXPO v Montrealu v roce 1967.
EXPO 67 je výstavou zázraků.
Za první je považováno vybudování ostrova Notre-Dame
v rekordním čase osmnácti měsíců.
Do řeky Svatého Vavřince bylo navezeno 15 milionů tun hlíny
a kamenů a umělý ostrov byl s původním sousedním ostrovem
Svaté Heleny připraven vítat svět.
Na EXPO 1967 v Montrealu vzpomíná také paní Anna Hříbková.
Počítala astronomické tržby v oblíbených československých
restauracích, kterým šéfoval její manžel.
Manžel chodil po těch restauracích,
šel k hostům, jak se jim líbí, jestli jsou spokojeni,
do kuchyně, všude, on byl všude.
Můj tatínek napsal knihu Hostili jsme svět,
v jejímž obsahu je rovněž EXPO 67 a naše světová výstava.
Mami, vzpomínáš si na ten pavilon a tak?
Jo, vzpomínám si. Byla jsem tam několikrát.
No, mockrát ne, nebyl čas, ale byla jsem tam.
A vzpomínáš si, co bylo na tom pavilonu nejhezčí?
Asi ty hostesky, co tam byly.
A manekýnky předvádějí naši módu. I ta uchvacuje.
Manželky milionářů vzdychají nad půvabnými modely
i krásnými látkami.
Prý závidí našim ženám, jak chodí oblékány.
Já jsem tam byla s tetou přes den,
protože oba rodiče byli zaměstnáni od rána do večera,
a s tou tetou jsem projela celé to výstaviště.
Pamatuji si jeden pavilon po druhém.
My jsme byli zvyklí, že se stála fronta,
když byly banány nebo pomeranče, ale jinak tato fronta
byla dobrovolná, trvala od čtyř do šesti hodin
a ještě si za to zaplatili ti návštěvníci,
takže k nám do restaurací i pavilonů se čekalo
i pět nebo šest hodin.
Československá reprezentace není určena jen milovníkům ducha.
Na své si v našich restauracích přijdou i ti ostatní.
Předvádí se zde pětidolarový komunismus.
Pět dolarů je vysoká částka, ale za to zde každý,
kdo těch pět dolarů zaplatí, může sníst, kolik čeho chce.
Pití si ovšem musí platit zvlášť. Mají zde samozřejmě také plán
a nejdojatěji vzpomínají na americkou vládní delegaci
v čele s ministrem pošt,
která tu na jeden zátah pomohla plán akumulace bohatě překročit.
Tady to je můj tatínek s Robertem Kennedym,
který přišel do naší restaurace se svými syny.
Pan senátor Kennedy si dal bažanta a jeho synové chtěli hamburger.
Ti naši lidé v životě neslyšeli hamburger nebo poprvé,
když dojeli do Kanady, takže tam byl jeden kuchař,
a to se mi hrozně líbilo, který říkal:
To je normální fašírka.
Takže udělali fašírku a kluci Kennedyovi říkali:
V životě jsme lepší hamburger nejedli, tati.
Hollywood není jedinou filmovou velmocí EXPA 67.
Je tu ještě Barrandov, představovaný, jak právě vidíte,
půvabem Karly Chadimové a důmyslem svých tvůrčích pracovníků
Činčery, Roháče, Svitáčka
reprezentovaných mistrem Horníčkem osobně.
Kinoautomat je první interaktivní film na světě,
který vymyslel můj tatínek někdy v roce 1965.
Na plátně probíhá děj, který se několikrát
v uzlovém okamžiku zastaví, a Horníček požádá diváky o radu.
Má se stát to, či ono?
Tam byl jistý fígl v tom scénáři,
protože kdyby se ten děj pořád větvil,
tak nakonec by těch konců bylo sto dvacet osm.
Dokonce tam je taková koncová řeč, když si diváci zvolí naposledy,
ten herec říká: Výborně, rozhodli jste se pro tuto variantu.
Já vám gratuluji,
protože ze 128 možných konců vy jste vybrali ten nejlepší.
Moje komplimenty, já to neříkám proto,
že jste to zrovna vy, ale já to tady říkám každý den.
To byl takový závěrečný fór.
Do pražského kina Světozor se konečně nastěhoval
po téměř senzačním úspěchu před čtyřmi lety
na světové výstavě v Montrealu Činčerův, Roháčův,
Horníčkův a dalších tak dlouho očekávaný Kinoautomat.
Nastala opravdu tvrdá práce, protože to bylo jako balet.
To bylo na zlomky vteřin, gesta.
Natáhli jsme ruku a za námi film udělal...
Zkrátka a dobře museli jsme zvládnout jednak text,
který napsal Mirek Horníček s pány, velice vtipně.
Samozřejmě že to bylo o něčem jiném,
než když vystupoval jako živý, ten stejný, který je na filmu.
To byl jeden z těch fíglů.
Když jsme to měli zvládnuté,
tak jsme se konečně dočkali premiéry.
Přijel Miloš Forman a všichni kamarádi.
Byla to obrovská sláva, velká radost.
Mirek Horníček se jenom potutelně usmíval v publiku,
proč on tu premiéru nemusel hrát, protože on už nechtěl.
Zažil v Montrealu, co to je, hrát denně několik představení.
Po této technicko-filmové hříčce, jejíž promítání mohou částečně
ovlivnit i diváci, bylo už napsáno hodně obdivného i kritického.
Filmovému podniku hlavního města Prahy to nešlo pod nos moc,
protože myšlenka kina je, že tam je jedna uklízečka,
dvě biletářky, jeden až dva promítači a to je všechno.
My jsme tam měli třeba dva až tři osvětlovače,
tři promítače, protože tam byly tři pětatřicítkové mašiny
a dvě šestnáctkové, bylo to strašně složité všechno.
Úspěch byl veliký, akorát to potom soudruzi nahoře zakázali,
protože najednou se psal už rok 1972,
a bylo jim to solí v očích.
V roce 40. výročí, v roce 2007, jsme to 40 let a měsíc poté,
přesně 29. května 2007,
znovu představili divákům v Praze, znovu s velikým úspěchem.
-Tak tedy na shledanou. -Na shledanou.
-Na shledanou.
-To je zase program. -Lepší program tvůj než ten můj.
-No jo pořád. -Ale co bych za tak poklidnou
domácnost dala v neklidném roce 1968?
Za týden se mimo jiné podíváme za Věrou Čáslavskou
na mexickou olympiádu.
Tak se na vás těším a na viděnou.
Skryté titulky: Věra Kotlínová Česká televize, 2013