Na XIII. sjezdu Komunistické strany Československa
v roce 1966 se u moci ještě udržel prezident Antonín Novotný,
ale ve vzduchu už bylo cítit uvolnění,
a tak se mohlo stát, že se v tomto roce u nás konala
první oficiální soutěž krásy od druhé světové války
i jedno z největších společných cvičení vojsk Varšavské smlouvy.
Rok 1966 byl barevný, a proto věřím,
že vás dnešní Retro bude bavit.
Dnes se dozvíte také jméno dělníka, který udělal první díru do země,
a zahájil tak výstavbu pražského metra.
Nastoupil pan Bartoš jako symbolický dělník,
který zahájil stavbu podzemní dráhy tím,
že tou sbíječkou se tam zaryl.
První poválečné oficiální nejhezčí dívky roku 1966
Dany Silvínové, dnes Mauerhoferové, jsme se zeptali,
jakou limuzínou odjížděla po korunovaci královnou krásy.
Domů jsem po té soutěži odjela tramvají trojkou.
To si ještě pamatuji.
A ještě promluvíme i o cílech jednoho z vůbec největších
vojenských cvičení armád Varšavské smlouvy před rokem 1989.
Československá lidová armáda procvičovala zasazení
odvetného jaderného úderu na síly útočícího nepřítele.
Jak je možné, že 7. ledna roku 1966
tady v pražské Opletalově ulici zahájili výstavbu
trasy podpovrchové tramvaje a o osm let později
namísto tramvaje jezdilo po této trase metro?
O plánech, které předcházely výstavbě metra
až do jeho otevření, si teď řekneme víc.
Když se začala stavět podpovrchová tramvaj,
což je leden 1966, to je klasický termín,
který považujeme za zahájení výstavby metra,
i když to ještě metro ve skutečnosti nebylo,
tak to proběhlo takovým do jisté míry jakoby slavnostním způsobem,
ale ne že by tam hrála hudba, prostě pár lidí,
kteří o tom rozhodovali,
z města, z dopravních podniků, z některých zainteresovaných
institucí se tehdy sešli v Opletalově ulici.
Tam s takovou čistou sbíječkou nastoupil pan Bartoš
jako symbolický dělník, který zahájil stavbu
podzemní dráhy tím, že tou sbíječkou se tam zaryl do asfaltu.
Původně bylo v projektu podpovrchové tramvaje počítáno
s použitím běžných vozů T3, protože dopravní podnik
v tehdejší době mohutně obnovoval vozový park.
V průměru sto vozů ročně bylo dodáváno ze smíchovské Tatry,
takže se počítalo s tím, že se ty vozy uplatní
i v novém systému podpovrchové tramvaje.
Stavba měla zahrnovat úsek od hlavního nádraží
po novoměstské předmostí Nuselského mostu.
Byl to tunel dlouhý zhruba dva a půl kilometru.
Celý tento úsek měl být původně budován z povrchu.
Když potom v srpnu 1967, v období,
kdy už se stavěl ten první úsek, vláda rozhodla o tom,
že se nebude stavět podpovrchová tramvaj, ale metro,
tak tam byl důvod k oslavám jen v denním tisku,
který pochopitelně takovou změnu přivítal,
ale ve skutečnosti to znamenalo pro stavbaře
a i pro vedení dopravního podniku, které sice za to metro bojovalo,
velkou komplikaci, protože najednou vládním usnesením
o metru ze dne na den přestala platit
veškerá projektová dokumentace, podle které se stavělo,
přestala platit jakákoliv koncepce městské dopravy
založené na systému tramvajové sítě
v centrální části města vedené pod zemí.
Po změně projektu podpovrchové tramvajové dopravy
na projekt samostatného systému metra v srpnu 1967
byly zahájeny mimo jiné i přípravy na výběr nového vozidla.
To je první ze dvou prototypů vozové soupravy pražského metra
pro 320 cestujících. Vyrobila je smíchovská Tatra.
Z výběrového řízení vyšla vítězně firma ČKD,
která nabídla dvouvozové jednotky typu R1,
které následně se i začaly realizovat.
Byly postaveny dva prototypy, které byly vyzkoušeny
na zkušební trati speciálně postavené na Kačerově
v prostoru budoucího depa.
Toto je první reportáž z prvního vozu pražského metra.
Soudruhu náměstku, co ještě zbývá dodělat?
Zbývá akorát tyto vozy dodělat.
Zásadním omezujícím prvkem pro návrh toho vozidla TR1
byl Nuselský most, který byl už z velké části rozestavěný
a byl dimenzován pro provoz běžných tramvajových souprav,
takže konstruktéři R1 dostali zadání,
že mají maximální limit nápravových zatížení
víceméně odpovídající tramvajovým vlakům.
Nakonec ještě předtím, než byly zcela dohotoveny prototypy
a než se zahájily zkušební jízdy, tak zase vláda rozhodla o tom,
že se budou dovážet tehdy osvědčené vozy ze Sovětského svazu.
České jednotky ve své době potřebovaly ještě několik let
vývoj a zkoušek, protože oproti ruským vozům
měly zásadní nevýhodu v provozním vyzkoušení,
které bylo u ruských vozů přece jenom větší
a v podstatně těžších podmínkách, než bylo možno nasimulovat
zde při zkouškách. Každopádně pokud by se jednotky
vyladily, vyzkoušely, dokončil se vývoj v plném rozsahu
a byl schopen výrobce je dodávat v potřebných počtech,
což tehdy také nebylo samozřejmostí,
tak by se nepochybně jednalo o velmi moderní vozy,
které by stavem techniky byly rozhodně dál
než ty nakoupené ruské.
Výstavba pražského metra znamenala obrovský zásah do života města.
Tady je nutné připomenout, že v té době se nestavělo jen metro,
ale souběžně s tím probíhala výstavba
tzv. severojižní magistrály, výstavba odbavovací haly
hlavního nádraží, stavěl se v souvislosti s tím
i Nuselský most, protože návazně na výstavbu
tratě C u Muzea navázalo dokončování severojižní magistrály
a zároveň od první poloviny 70. let se rozběhla výstavba
stanice Můstek na trati A, tak vlastně centrum města
dvě desetiletí bylo téměř neobyvatelné,
protože to bylo jedno velké staveniště.
První provozní úsek tratě C pražského metra začínal
nakonec ve stanici Florenc, tehdy se jmenovala Sokolovská.
Pokračoval přes stanice Hlavní nádraží, Muzeum,
I. P. Pavlova, Gottwaldova, což je dnešní Vyšehrad,
Pražského povstání, Mládežnická, to je dnešní Pankrác, Budějovická
a poslední stanicí byl Kačerov, kde bylo i první depo.
Za účasti nejvyšších stranických a vládních představitelů
byl zahájen provoz na části trasy C pražského metra,
stavby československo-sovětské spolupráce.
Slavnostní zahájení provozu, to byla obrovská manifestace
úspěchů komunistické strany, bohužel to trošku zastínilo
ten vlastní fakt, že Praha dostává nový dopravní prostředek.
Bylo oslavováno předčasné splnění závazků na zprovoznění
této první trasy, ale ve skutečnosti mělo metro
v této době i čtyři roky vozit cestující.
Proto podle původních plánů měla být stavba prvního úseku
tratě C dokončena již v roce 1970.
První den provozu byl jenom pro zvané.
Jezdilo se tam dokonce na takové zvláštní jízdenky,
které u té příležitosti byly vydány.
Běžná cestující veřejnost měla možnost
se s metrem seznámit až o den později 10. května.
První dny, kdy každý se chtěl podívat na něco,
co v Praze do té doby nebylo, co ti lidé neznali,
tak ty třívozové soupravy opravdu praskaly ve švech.
Do slova a do písmene.
Taky jste si mysleli, že soutěž krásy se u nás koná od roku 1989?
První poválečná nejkrásnější dívka v Československu byla tady,
v bývalém Parku kultury a oddechu Julia Fučíka, zvolena v roce 1966
a svou úlohu v soutěži sehrála i Gusta Fučíková.
Tehdy to bylo především zajímavé tím,
že to bylo poprvé vůbec ve východní Evropě.
To byla, myslím, také nakonec i moje motivace.
Bylo to zajímavé, protože jsme nikdy nic takového neměli.
Ta soutěž se jmenovala Dívka D 66,
protože přece jenom to bylo ještě příliš brzo
po těch nechvalně známých letech, takže si autoři nebo ten,
kdo to organizoval, nedovolil to nazvat Miss.
Přece jenom ta Dívka, to bylo takové nekonkrétní, nezávazné.
Musím říci, že ta atmosféra, bylo to v Parku Julia Fučíka,
byla úžasná. Echo bylo také velmi zajímavé,
protože psal třeba i pan Vaculík krásný článek,
který byl kritický, ale neurážející, vtipný.
V celé soutěži byly disciplíny, že byl nejdříve všeobecný rozhled.
To byly otázky z politiky, kultury,
což jsme dostávaly při pohovorech, než jsme nastoupily
přímo na závěrečný finální večer. Pak tam byly volitelné záležitosti,
takže já třeba jsem v začátku dělala ikebanu,
aranžovala jsem květiny jako volitelný předmět.
Pak byl rozhovor, který probíhal s moderátorem.
Pak samozřejmě pro obveselení všech přítomných
promenáda v plavkách, takže tím to vrcholilo.
Vtipné na tom je, že když to skončilo,
já jsem dostala broušenou vázu a týden s CKM,
že jsme jeli vlakem do Paříže.
Domů jsem po té soutěži odjela tramvají trojkou.
Myslím si, že všechny adeptky, které se přihlásily do té soutěže,
kromě Dagmar Silvínové, která pracovala jako modelka
nebo manekýna v té době, to byla obyčejná a normální děvčata,
s normálními povoláními, studentky.
Já jsem pak dostávala dopisy ze všech zemí,
i z Ameriky, ze Sovětského svazu, odevšad.
Dokonce přišla i pozvánka z Ameriky na Miss Universe,
ale to jsem dostala okamžitě zákaz z prezidentské kanceláře,
že pokud je Amerika naším nepřítelem
a ve válce s Vietnamem, tak Dana Silvínová nikam nepojede.
Dagmar Silvínová. Trochu známé jméno i tvář.
Tuhle práci dělá navíc ke studiu.
Jako vítězka té soutěže i jako dlouholetá manekýnka
jsem dostala tu příležitost, že jsem mohla jet
na EXPO 1967 v Montrealu v Kanadě.
Když máme volné dny, protože pracujeme každý druhý den,
jsme rozdělené na dvě skupiny, tak se snažíme jezdit na výlety,
trochu se opálit a docela se nám tady líbí.
Určitě ta soutěž probíhala mnohem svobodněji,
protože každá dívka mohla projevit svoji individualitu.
Nikdo nás nelíčil, nikdo nás nečesal.
Byly jsme přirozené, tak jak jsme vyrostly.
Dneska přijdou dívky, naučí je chodit, fotit, pózovat,
a když koukáte na tu soutěž, tak je jedna jako druhá.
Stírá se individualita, kdežto my jsme byly své.
Pane Čapku, zažil jste nějaký trapas na Dívce roku,
třeba že jste přišel do šatny, dívky svlečené, vy rudý.
To nebyl trapas, jim to bylo úplně jedno.
Já jsem tam zažíval, že tam třeba byly maminky,
které hlídaly, aby na ně nikdo nesahal.
Paní doktorka může, ale vy ne.
Já jsem říkal: Víte, milostivá paní.
To je takový zvyk, když děvčátko vyhraje,
že ten konferenciér nebo někdo z hostů
má možnost ji políbit, ale jenom na tvář, jinak ne.
Jinak dostanete facku i před kamerou.
Tam člověk zažíval leccos.
Mě zaujalo, že vy jste říkal milostivá paní.
V té době se říkalo soudružko, ne?
Na jevišti jsme nepoužívali tento výraz,
protože říkat soutěžícím misskám soudružko,
to by vypadalo trošku podivně. I ti porotci to uznali.
Byl jste třeba nějak postižen, když jste se na pódiu odvázal,
řekl jste třeba něco, co jste neměl?
I když to byl přímý přenos, byla HSTD,
Hlavní správa tiskového dozoru, která přesně kontrolovala,
co můžeme a nemůžeme říkat. Před začátkem říkali:
Ne abyste používali tohle nebo tohle, tohle můžete, tohle nesmíte.
Proč vlastně soutěž krásy v roce 1970 skončila?
Já jsem slyšela, že v tom měla nějaký podíl Gusta Fučíková.
Já nevím, jestli to byl její výmysl,
ale ona samozřejmě občas také navštěvovala,
ještě jsme dělali v Domě pionýrů a mládeže Julia Fučíka,
tak ona se tam objevila, byla to velmi půvabná a příjemná paní.
Oni to zdůvodnili potom oficiálně, že tato soutěž je nedůstojná
ženy socialismu. A měli pravdu v podstatě, že ano?
-To řekla Gusta Fučíková? -Takhle to nějak citovali.
Já u toho samozřejmě nebyl, ale četl jsem to.
Víte o tom, že v roce 1966, když se konal ten první ročník...
Oficiální, ano.
Tak že v tomtéž roce se tady konalo největší cvičení
vojsk Varšavské smlouvy. Co mělo větší publicitu?
To se dá z dnešního hlediska těžko posoudit.
Jak u koho, jak říkáme u nás, protože jak víte,
každého zajímá něco jiného.
Samozřejmě oni nám to vyčítali, že to děláme ve stejnou dobu,
kdy je tady takhle významná politická událost.
Ale prý na Dívce roku nebyly kamery.
-Nebyli tam ani moc novináři. -Na první ne,
ale potom se už dělávaly nejen záběry,
ale i část přímé přenosy z finále.
Tam už potom se Československá televize často objevovala.
Ale to byly další ročníky.
Na tom prvním nebyla žádná televize?
Počkejte, byla tam zpravodajská redakce.
Zpravodajská redakce přinesla jenom bylo, proběhlo to a to.
Kdežto na tom cvičení byla spousta novinářů.
Jistě. Také tam bylo víc lidí na tom cvičení.
-Přes devadesát tisíc. -Vidíte to.
My tam v sále jich měli tak tři sta. To je trošku rozdíl.
Víte, co se skrývalo pod poetickým označením Vltava 1966?
Nebylo to ani hudební provedení Smetanovy Vltavy,
ani nějaký letní tábor Socialistického svazu mládeže,
ale jedno z největších cvičení vojsk Varšavské smlouvy,
kterého se zúčastnilo přes 90 000 vojáků.
Nejmodernější vojenskou techniku vyzkoušely společně jednotky
čtyř spřátelených armád na cvičení Vltava.
Vojáci Sovětského svazu, Německé demokratické republiky,
Maďarské lidové republiky a naší lidové armády.
Cvičení Vltava patřilo k největším vojenským cvičením
na našem území v době existence Československé lidové armády.
Když srovnáme toto cvičení třeba se Štítem 72 a s dalšími Štíty,
které pokračovaly a které se konaly také na našem území,
tak Vltavy se zúčastnilo okolo 90 000 vojáků
včetně cizích armád
a cvičení Štít 72 se účastnilo 50 000 vojáků.
Při hustotě vojska a techniky, když bylo vojáků 90 000,
tanků tam bylo několik set, jsou uváděna čísla od pěti set
až zhruba do osmi set tanků, přes tisíc kusů obrněné techniky,
dělostřelectvo, raketové vojsko, letectvo, tak je zajímavé,
že došlo jenom k několika mimořádným událostem.
Během cvičení zahynulo sedm našich vojáků
a jeden voják Německé demokratické republiky.
Nutno dodat, že tato úmrtí nevznikla během cvičení,
během vojenských simulovaných operací,
ale většinou k nim došlo při přesunech vojsk
na výchozí pozice.
Soudruhu náměstku, mezi lidmi existuje názor,
že na takových velkých cvičeních se plánují ztráty.
My jsme například na tomto cvičení, které bylo to největší cvičení
prováděné za součinnosti ostatních ozbrojených sil
Varšavské smlouvy, neměli žádnou vážnou mimořádnou událost.
Při takto velkých cvičeních většinou docházelo ke kooperaci
mezi vojenskou správou a civilní správou.
Hlavní bojové akce probíhaly ve druhé polovině září,
tuším, že od 19. září, takže v době,
kdy už v jižních Čechách většinou bylo sklizeno,
takže to probíhalo na posečených lánech.
Byl k tomu většinou dělán i doprovodný program.
To znamená návštěva jednotných zemědělských družstev,
promítání různých kulturních pásem v kinech, návštěva divadel
nebo návštěva pivovaru v Českých Budějovicích.
To byla jedna z oficialit
doprovodného programu cvičení Vltava 66.
Sovětský svaz a jeho spojenci si tam chtěli vyzkoušet,
co by se stalo, kdyby postupně začalo narůstat
napětí mezi NATO a Varšavskou smlouvou,
jak by to pokračovalo a jak by se strany a armády
zachovaly při tom, kdyby NATO po přerůstání
politického napětí sáhlo k vojenským prostředkům
vyřešení dané situace.
Šlo především o odražení prvního hromadného útoku
jaderných zbraní.
Pak se poprvé procvičovaly hromadné vzlety letadel
a také Československá lidová armáda poprvé procvičovala zasazení
odvetného jaderného úderu na síly útočícího nepřítele.
Bylo shozeno přes tisíc parašutistů,
jejichž úkolem bylo obsadit letiště.
Bylo to letiště v Bechyni,
kde bylo vysazeno asi 1 200 výsadkářů,
kteří měli neutralizovat posádku letiště
a zajistit přistávací plochu pro přepravní letadla,
která přivážela těžkou techniku pro výsadkáře.
Letadla v minutových intervalech přistávala a zároveň vzlétávala.
To znamená, že v sudou minutu přistávalo letadlo
a v lichou zase odlétalo zpátky a vysazovalo těžkou techniku.
Mezi jednotlivými vlnami byly zhruba desetiminutové přestávky
a v těch třech vlnách se podařilo vysadit veškerou bojovou techniku
v tehdy docela zajímavém čase 55 minut.
Během cvičení bylo také zasazeno zhruba do stovky,
spíš devadesát různých odpalovacích zařízení
pro taktické rakety nebo operačně-taktické rakety.
To zase záleží na dostřelu raket.
To znamená do 30 kilometrů, do 50 kilometrů.
Ty rakety samozřejmě neměly ostré hlavice,
ale měly cvičné hlavice a sloužily k tomu,
aby simulovaly ničivost úderů na jednotky,
ale také měly simulovat tu ničivost úderu na zápolí,
na civilní obyvatelstvo. V souvislosti s těmito
simulovanými jadernými údery také se zkoušela
účinnost civilní obrany.
Závěry nebyly pro ni úplně přívětivé nebo lichotivé.
Zjistilo se, že ten systém není úplně dokonalý.
Docházelo ke značným ztrátám na lidských životech,
samozřejmě virtuálně pouze.
Baterie! Krátkými pal!
Dále také se ukázalo, že Československá lidová armáda
bude muset být vyzbrojena novou moderní technikou,
která bude odvolávat jaderným úderům.
V tankové technice se to už docela dařilo.
Raketové vojsko obdrželo komplety pro odpalování taktických
a operačně-taktických raket, ale velkou slabinou se třeba
ukázala protiletadlová obrana státního území
a protiletadlová obrana vojsk.
Cvičení Vltava nebylo žádné řičení zbraněmi,
jen úspěšné vyvrcholení bojové přípravy vojsk,
která se na něm zúčastnila.
Výsledek cvičení ukázal, že jednotky by se asi ubránily,
že by nepřátelskou stranu pravděpodobně vytlačily z území,
ale otázka je, co by to mělo za význam
při nasazení zbraní hromadného ničení.
Když si vezmete, že během cvičení byla zamořena
veškerá část Moravy a Slezska spolu s Rakouskem,
tak se naskýtá otázka,
co by postupující jednotky potom dobývaly.
Tak to byl rok 1966 plný krásných dívek i cizích vojáků.
Za týden se vypravíme na první československý beatový festival
i na EXPO 67 v Montrealu.
Tak se na vás těším. Na viděnou.
Skryté titulky: Věra Kotlínová Česká televize, 2013