Zná ho každý.
Dobrý večer přeje dětem od roku 1965.
A právě tenhle letopočet probereme v dnešním Retru.
Možná že jste v roce 1965 studovali
a zúčastnili se studentských oslav majáles.
I ty vám dnes přiblížíme a taky jednu revoluční událost.
První antikoncepční pilulku v Československu.
2. ledna 1965 začala Československá televize
poprvé vysílat podvečerní pohádku pro děti,
pohádku na dobrou noc pod názvem Večerníček.
Dobrou noc.
Myslím si, že jsem byl jedním z mála tatínků,
který dával dětem dobrou noc úplně každý den, i když nebyl doma.
My jsme žáci třetí B...
Staly se i případy, že Mach si bral Šebestovou někde,
a tak nám to psali a my jsme jim gratulovali.
Dokonce jsem jim udělali pozvánku na svatbu.
Majáles v roce 1965 měl takovou euforickou atmosféru,
která symbolizovala to, že se mění atmosféra ve společnosti.
Allen Ginsberg.
Zaklepeme, přijdeme do pokoje, asi tři nebo čtyři jsme byli.
Allen Ginsberg leží oblečený na posteli v teniskách,
ruce za hlavou, leží a dívá se na nás
a my mu říkáme, co bychom chtěli.
Nástup českého preparátu Antigest v roce 1965 já považuji
za jednu z nejvýznačnějších gynekologických událostí
vůbec svého života a své odborné praxe.
Je to vlastně zkratka anti proti a gest je gestace,
proti těhotenství, gestace je výraz pro těhotenství.
Dobrý večer.
Tak takhle nějak vítá děti Večerníček už skoro padesát let.
Podívejme se, jak to všechno v roce 1965 začalo.
Každý den vám přeju dobrý večer a úplně jsem zapomněl,
že vám v tomhle pořadu musím popřát dobrý den.
2. ledna 1965 začala Československá televize
poprvé vysílat podvečerní pohádku pro děti,
pohádku na dobrou noc pod názvem Večerníček,
a to ještě bez znělky.
Byla to pohádka Kluk a kometa, což nebyla kreslená pohádka,
jak jsou na ni děti zvyklé nyní,
ale byl to takový skeč černodivadelní,
kde kromě černodivadelních umělců účinkovala
i tehdejší moderátorská ikona pro děti Štěpánka Haničincová.
-Jdeš domů? -Hm.
-Tak půjdeme kousek spolu. Chceš? -Hm.
A šli spolu.
V roce 1965 se pohádky na dobrou noc vysílaly
nejprve jednou týdně, potom se vysílaly dvakrát týdně,
třikrát týdně, až tuším v roce 1970 došlo k tomu,
že se pohádka na dobrou noc vysílala každý den.
Dobrý večer.
Animovaná znělka se natáčela ve studiu Krátkého filmu
v Kubelíkově ulici v Praze na Žižkově.
Autorem její výtvarné podoby byl výtvarník Radek Pilař.
Režíroval Václav Bedřich. Hudbu složil Ladislav Simon.
Ten panáček, jeho hlas, který nám přeje dodnes
dobrý večer a dobrou noc, namluvil Michal Citavý,
tenkrát malý chlapec.
Byl jsem v seznamu dětských herců v tehdejší Československé televizi.
Vzhledem k tomu, že se znělka natáčela o prázdninách
počátkem srpna, tak jsem z dětských herců a hlasů
byl jediný relativně blízko Prahy, byl jsem u babičky a dědečka
na chatě asi dvacet kilometrů od Prahy,
takže si pro mě přijeli z Krátkého filmu autem.
Odvezli mě do Prahy do studia, tam jsem celkem dlouho
a opakovaně říkal dobrý večer a dobrou noc.
Dobrý večer. Dobrou noc.
Nejdřív mě nechal mluvit, to se mu nelíbilo, tak říkal:
Říkej to jako kamarádům. Když už jsem to říkal
dostatečně toporně, tak už byl spokojen.
Já jsem to v pubertě vnímal spíš negativně.
Vazba dospívajícího mladého muže s papírovým panáčkem
nebyla úplně to pravé ořechové, ale dalo se s tím žít.
Tohle je smlouva s Krátkým filmem z 2. 8. 1965
na televizní znělku, tedy na Večerníčka.
Dokonce tady maminka připnula i složenku s honorářem,
která přišla poštou, 75 korun československých,
což v dnešní době by se asi dalo přepočítat rámcově
na 1 500 korun v dnešní hodnotě,
což pro dítě byly docela hezké peníze.
Velmi populární byly tenkrát Pohádky tety Boženky.
Teta Boženka byla herečka Jitka Frantová.
Chtěli jsme si radostí zpívat, ale vůbec to nešlo,
protože nám vítr foukal do pusy, tak jsme si je radši jen pískali.
A vystupovala s robotem Emílkem,
což byla velmi populární postava dobráckého robota.
První animované pohádky, které se vysílaly,
měly premiéru v roce 1966, to byly Pohádky ovčí babičky.
Hezky seďte a tiše poslouchejte.
Z hraných ze starších dob to byl třeba Kodýtkův detektivní seriál
s hercem Jiřím Hrzánem.
Záhadíčko.
Malé městečko někde v Čechách plné detektivních příběhů.
Potom přišly pohádky loupežníka Rumcajse.
Šmarjánko, loupežník, vykřikl Humpál.
Z vašeho dopuštění, pane starosta. Mé jméno je Rumcajs.
Jak ono to je? Rumcajs se podobá Radku Pilařovi,
nebo Radek Pilař dneska se už podobá Rumcajsovi?
Já myslím, že Rumcajs vypadá úplně jinak.
Rumcajs má takový nos a takové oči a klobouk.
Tak dobře, necháme tě při tom.
Kromě českých animovaných seriálů se v té době vysílala
ve večerníčku i produkce zahraniční, převážně animovaná.
Byly to seriály například sovětský Jen počkej, zajíci.
Jeho obdoba Tom a Jerry, polský Bolek a Lolek a další.
Vytvářely se také parodie na večerníčky,
takové zmutované večerníčky pro dospělé.
Říkalo se jim nočníčky.
Vždycky takový nočníček šel o silvestrovské noci v premiéře
v Československé televizi. Pamatuji si třeba na Rumcajse.
To byla pohádka, myslím, O vílině šlojířku nebo Maxipes.
To byl díl Maxipes Fík filmuje. Dnes když se na to podíváme,
tak samozřejmě je ta hambatost taková legrační,
ale tenkrát to byl takový celkem odvážný čin.
-Vstávat a cvičit! -Jenže mně je strašná zima.
Tak právě proto si zacvičíme a bude nám teplo.
Nač se unavovat? Mám lepší nápad.
Tohle nás zahřeje spolehlivě.
Večerníček byl před zpravodajstvím, aby přitáhl k Televizním novinám
co nejvíc diváků, takže na rozdíl od zpravodajství
tady se neřešily žádné brigády socialistické práce
a úspěchy socialistického budování a různé sjezdy KSČ.
Tady se vyprávěly pohádky.
Tento sympatický muž, který kreslí vtipy pro půl Evropy,
se jmenuje Adolf Born.
Jeho citlivá duše už odmalička trpěla.
Já jsem dělal strašnou spoustu filmů,
ale pak se objevil Miloš Macourek a my jsme se skamarádili tak,
že jsme byli jako dva bratři skutečně.
S tím jsme začali dělat kupodivu nejdřív filmy pro dospělé.
Pak jsme najednou říkali: Musíme něco udělat pro děti.
A bylo to proto, že jste měl děti, věděl jste, co by chtěly.
Ano.
A nějakou takovou poetiku jejich jste...
To byl impuls, ale my jsme měli
stejný smysl pro humor, tak trošku absurdní vždycky.
Tyhle já znám. To je Mach a Šebestová.
To není Mach a Šebestová. To je králík obecný.
No tak tady je Mach a tady je Šebestová.
Teď mě vlastně napadá, já jsem to viděl v kině.
Ano, protože Mach a Šebestová jsou hlavní představitelé
našeho seriálu pro děti,
který děláme s Milošem Macourkem a Jaroslavem Doubravou.
Byli jsme taková trojka, já výtvarník, Miloš scenárista
a Doubrava přes pohyb filmu, animátor, takže jsme řekli:
To vypadá dobře, Mach a Šebestová.
Zajímavé je, že když jsme to začali dělat a začalo se to vysílat,
tak se staly i případy, že Mach si bral Šebestovou někde,
a tak nám to psali a my jsme jim gratulovali.
Dokonce jsme jim udělali pozvánku na svatbu.
Ještě k té vaší trojici musíme připočítat pana Nárožného,
bez kterého by to nebylo ono.
Člověče, Šebestová, nezdá se ti to nějaký divný?
Náš táta je taky hlavou rodiny, ale že by po nás střílel, to ne.
To je fakt, řekla Šebestová. Náš zase nevítězí pokaždý rozumem.
On se pak do toho tak ponořil, že vymýšlel takové hlasové nuance
pro všechny naše postavičky, že se do toho tak vžil.
Byl naprosto rovnocenný tvůrce toho filmu.
A všichni žáci mávali a volali: Dobrej den, Žlabavo.
A Žlabava přestala na chvíli pouštět síru a řekla: Ahoj.
Spolupráce na večerníčcích Mach a Šebestová,
byl to útěk z reality, z té šedi, která tady byla?
My jsme to měli vždycky bezvadné. Vždycky jsme mohli utéci,
protože ilustrace knížek pro děti, kreslené filmy byla taková oáza.
Okolo byla poušť, tam se plazili ti cestovatelé,
kteří ztratili směr, a když se pak dostali do oázy,
tak byli nadšeni. Oázy vždycky musí být.
Studenti se rádi veselí, dřív i dnes.
Ne vždy ale minulá doba studentským oslavám přála.
Výjimkou byl rok 1965,
kdy se mohly konat studentské oslavy majáles,
na které pamětníci dosud vzpomínají.
A také na Allena Ginsberga, který byl u toho.
Každý z nás má, přátelé, nějakou funkci.
Já jsem k té své přišel dost náhodou,
ovšem často se stává, že k funkcím přicházíme náhodou.
Byl jsem pověřen tím, abych vám pověděl něco o tom,
jak bude vypadat letošní majáles, ovšem upřímně řečeno,
já sám o tom nic nevím, ovšem to je úděl každého reportéra,
aby se ptal, aby naše diváky seznámil s věcí.
Samotný novodobý majáles sahá do roku 1956,
kdy se odehrál první majáles v období komunistického režimu,
a stal se i jedním z prvků uvolnění roku 1956.
Majáles v roce 1965 se odehrál po devíti letech.
Ten důvod, proč byl povolen, souvisel jednak se změnami
a určitým uvolněním ve společnosti a také to byly konkrétní důvody.
Byla snaha přerušit takovou sérii setkání mládeže na Petříně,
která se vždy odehrávala od roku 1962
1. května u sochy Karla Hynka Máchy.
Setkání na Petříně často končila výtržnostmi až demonstracemi.
Byla snaha povolením majálesu uvolnit
určité ventily ve společnosti. Řekl bych, že se politické vedení,
které to schválilo, snažilo vyjít vstříc požadavkům studentů,
aby se taková slavnost odehrála, a zároveň tím,
že měla být organizována oficiálně, tak mělo jít o akci,
která by byla v jasných mantinelech a která by byla pod kontrolou.
Majáles v roce 1965 nakonec měl úplně jinou podobu,
než organizátoři očekávali.
Jednak přišlo obrovské množství lidí.
To, myslím, že nečekal nikdo.
Odhaduje se, že účastníků bylo 100 000 až 150 000.
Ten samotný studentský průvod, který šel od Staroměstského náměstí
do dnešního Výstaviště, tehdejšího Parku kultury a oddechu
Julia Fučíka, byl velice dlouhý, byl plný různých alegorických vozů.
Byla to určitá parodie na 1. máj, na tu oficiální část,
která se odehrávala vždycky v dopoledních hodinách.
Tady jsme v hotelu Merkur.
V květnu roku 1965 strojní fakulta ČVUT přemýšlela,
kdo bude jejich kandidátem na krále majáles,
který se v té době konal.
Strojní fakulta chtěla původně Josefa Škvoreckého,
ale Škvorecký z nějakého důvodu nemohl, nepamatuji si proč,
ale navrhl zajděte si za Allenem Ginsbergem
do hotelu Merkur, on tam je teď ubytován.
Kolegové ze strojní fakulty mě pozvali, abych jim tlumočil,
tak jsem s nimi sem zašel. Zaklepeme, přijdeme do pokoje,
asi tři jsme byli nebo čtyři, Allen Ginsberg leží oblečený
na posteli, v teniskách, ruce za hlavou, leží a dívá se na nás.
My mu říkáme, co bychom chtěli. A on vůbec nezaváhal.
Vůbec nezaváhal a hned s námi šel.
Naložili jsme Ginsberga na alegorický vůz.
Projížděli jsme s alegorickým vozem v průvodě majálesovém celou Prahou.
On se díval, rozhlížel se, ptal se, co se děje.
Všechno jsme mu vysvětlovali. Přijeli jsme na Výstaviště,
kde se konaly všechny odpolední programy
včetně volby krále majálesu.
Přišla řada na Ginsberga, aby dal svůj předvolební projev.
Předvolební projevy ostatních kandidátů
byly samozřejmě srandovní, plné šťouchanců a narážek
na situaci v republice, na situaci na vysokých školách.
Ginsberg samozřejmě neuměl česky a nehodilo se,
aby mu tam člověk jeho předvolební projev tlumočil nebo překládal,
tak on vzal takové dvě rolničky, co měl,
asi takhle veliké tibetské rolničky,
a začal s nimi cinkat a zpívat svým tibetským nápěvem.
Aj žjá majáles! Aj žjá majáles!
Obecenstvo řvalo.
Organizátoři tam měli takový aplaudoměr nebo řvouměr.
Podle toho, kdo dostal největší aplaus,
po kom obecenstvo nejvíc řvalo,
tak byl nakonec zvolen králem majálesu.
Ginsberg to jasně vyhrál s přehledem.
V roce 1965 po volbě byl velký doprovodný program.
Hrály třeba rockové skupiny
a poprvé třeba také byla volena miss vysokých škol.
Bylo to úžasné, byla to velká sranda.
Komu se to nelíbilo, byla komunistická strana.
O kandidatuře vědělo vedení fakulty,
ale v podstatě to nebylo schválené žádným stranickým vedením.
Myslím si, že pro stranické vedení to potom byl obrovský šok.
Takže nevím, co o něm komunistická strana nebo vedení vědělo,
ale vědělo rozhodně,
že takového krále jsme si nepředstavovali, soudruzi.
Vážně nevím, proč se říká zoologické zahradě zahrada,
když to žádná zahrada není. Nerostou tam ani gerbery,
ani fuchsie, ani mladá kapusta, zato tam rostou mladá slůňata,
klokánci a opičky jako například tahle Žofka orangutánová,
což je mezi námi řečeno pěkné číslo.
A pak přišla Žofka a spol., další oblíbený večerníček.
To si vymyslel samozřejmě Miloš Macourek, protože on věděl,
že já strašně rád kreslím zvířata.
Je to zajímavé, protože mě inspirovali bajkaři klasičtí.
Ezop, La Fontaine, všichni, Krylov.
Oni si vymysleli jednu věc, kterou já samozřejmě odkryl.
Oni to věděli perfektně, že když třeba udělají
v kostýmu někoho z tehdejší politiky,
který byl známý tím kostýmem, a když oblečou třeba prase
do tohoto kostýmu, tak nikdo nemůže nic říci,
ale lidé věděli, že to je asi tamten ministr nebo já nevím kdo,
protože ten nosí tento kostým, tak oni věděli,
že zvířata jsou symboly a jsou chytřejší než...
Víte, zvířata jsou chytřejší než lidi.
-To ví už každý. -To víme. To je pravda.
I můj papoušek. A říkám to potichu.
Díval jste se na večerníčky konkurenčních autorů
a které se vám líbily?
Samozřejmě člověka oslovil chtě nechtě Maxipes Fík,
protože byl bezvadně dělaný, a také používal
takový ten absurdní druh humoru, protože Maxipes Fík se choval
někdy inteligentněji než dospělí lidé.
To byl třeba můj přítel, kamarád, mladší ovšem, Vladimír Jiránek,
který udělal ty dva králíky, bezvadné.
S Milošem Macourkem to byla etapa, na kterou rád vzpomínám,
už také proto, že jsme měli na většinu věcí stejný názor.
To je také velmi důležité.
Rok 1965 ale nebyl jen rokem večerníčku a majálesu.
Na československém trhu se totiž objevil přípravek,
o kterém se sice moc veřejně nemluvilo,
ale způsobil doslova revoluci.
Mluvím o první tuzemské hormonální antikoncepci.
Jmenovala se Antigest.
Dobrý den, promiňte, vy nechcete mít děti?
-Chci, samozřejmě že chci. -Tak proč antikoncepci?
My jsme se dohodli s manželem, že ještě počkáme.
Byli jsme docela hrdí na to, že dva roky po americkém preparátu
už přišla Spofa s originálním preparátem českým.
To samozřejmě byla převratná událost.
60. léta se ze začátku vůbec nelišila od let předešlých.
Prostředky antikoncepce byly docela jednoduché.
Buď museli pánové chodit do drogerie si kupovat prezervativ.
U žen byly určité spermicidní gely nebo něco takového.
Byly takové membrány, pesary. Podařilo se mi přivézt také
z Ameriky jeden starý původní pesar, který byl těsně po válce.
Myslíte si, že je to správné,
když šestnáctiletí lidé mají sexuální styk?
Já myslím, že to není špatné.
Tak nevím, možná že těch šestnáct let by se mi zdálo brzo.
Rozhodně, protože zaprvé organismus není ještě ani vyvinutý.
Už z anatomického a fyziologického hlediska bych řekl, že ne.
O tom jsem ještě nepřemýšlela, ale myslím,
že je to něco nepřirozeného.
Je zajímavé, že právě v počátcích hormonální antikoncepce
třikrát více žen užívalo nitroděložní tělísko než tabletky.
K těm zpočátku byla přece jenom malinko nedůvěra.
My jsme nad tím uvažovali proč.
Ono to bylo možná také proto, že to bylo zadarmo.
Většina antikoncepčních preparátů se psala na nemocenskou.
Lidé mají takovou představu, že to, co je zadarmo, za nic nestojí,
zatímco za zavedení nitroděložního tělíska
se platilo asi dvě stě korun, což byly tenkrát těžké peníze.
Samozřejmě lidé volili spíš to, co se platí, než to, co je zadarmo.
Já myslím, že ze začátku se to museli učit,
protože byli zvyklí na něco jiného, protože pánové chodili připraveni
nebo nějakým způsobem se to tam řešilo.
V nejlepším uteč, jak se říkalo. Museli si zvykat.
Existoval tenkrát u nás poměrně liberální interrupční zákon
a byl takový téměř nepsaný předpis, že každá žena,
která absolvovala uměl přerušení těhotenství,
z nemocnice měla odcházet už s předpisem
na antikoncepční prostředek, aby se ten zákrok nemusel opakovat.
Jsem přesvědčen o tom, že rodičovství se má
v naší společnosti plánovat. Je to také v zájmu naší společnosti,
aby žena se na své rodičovství skutečně těšila.
Měl jsem pocit, že to bylo tenkrát opravdu v rukou doktorů,
těch docela rozumných, než nějakých politiků,
kteří by z toho udělali ohromný boom,
vítězství socialismu nad spermií.
Podívejte se, je tady také silnější krvácení.
Já bych vám doporučoval ten nový preparát.
Ten originální Antigest se od toho dnešního preparátu
podstatně lišil, jednak současným snížením hormonální dávky,
to, co žena snědla za jeden den,
tak stejná hormonální dávka jí dneska stačí na celý měsíc.
Já mám takový dojem, že to je vskutku převratný vynález,
protože žena poprvé v životě dostala do rukou prostředek,
který ovlivňuje její plodnost.
A tak bychom měli dnešní malé zamyšlení uzavřít třeba právě
pokusem o malou definici antikoncepce.
Měla by být přijatelná pro oba partnery,
pokud možno spolehlivá, nesmí škodit,
má být lehce použitelná a dobře dostupná.
Tak to byl rok 1965. A za týden si připomeneme
začátky výstavby pražského metra v roce 1966.
Tak se mějte hezky a na viděnou.
-Dobrou noc. -Dobrou noc.
Skryté titulky: Věra Kotlínová Česká televize, 2013