Blíží se polovina 60. let. Je tu rok 1964.
Vydáme se teď na výlet za zajímavými retro událostmi,
které tento rok v Československu přinesl.
Připomeneme, co všechno provázelo vznik embéčka.
V Boleslavi se nemohla rozjet továrna na úrovni
jako v cizině bez toho, aniž by fungovalo celé město.
Nahlédneme do světa módy.
Když přišly první džíny, tak to byl velký boom,
protože ty, co se u nás snažili vyrobit,
samozřejmě kvalitou vůbec neodpovídaly.
Nakonec se vydáme do kina na dva legendární filmy.
Nejen diváci, ale hlavně kritici srovnávali oba filmy,
což bylo nepatřičné.
Svým způsobem to byl handicap vůči Klarinetům.
V době, kdy na auta byly dlouhé čekací lhůty
a bazarová auta byla mnohdy dražší než ta nová,
protože byla rychleji dostupná,
se každý nový model vozu bral jako velká událost.
A právě v roce 1964 vyjíždí z mladoboleslavské automobilky
zbrusu nový stroj, legendární embéčko.
Soudruhu inženýre, čím se embéčko liší od minulých vozů?
Liší se zásadně, a to především v jeho koncepci.
Poprvé v sériové výrobě automobilky v Mladé Boleslavi
bylo použito motoru vzadu, vodou chlazeného.
Poprvé bylo použito samonosné karoserie.
To znamená, že byl opuštěn dosavadní rám,
tak jako to dělají dneska všechny automobilky ve světě.
Můj tatík měl klasicky tisícovku z roku 1965.
Samozřejmě když malý kluk dosáhne už na volant,
tak hele, táto, já chci jezdit.
Tak jsem řídil první embéčko, bylo mi nějakých osm let.
Pak samozřejmě láska k motorismu probujela víc a víc,
tak jsem začal tady poopravovat, tamhle něco poleštit,
až mě to nějak chytlo, až jsem tam, kde jsem.
Jsme v Muzeu socialistických vozů v Kozovazech, Praha-východ.
Toto muzeum vzniklo z podpory nadšenců,
abychom ukázali vůbec světu a mladým lidem nebo i těm starším,
jak se vlastně jezdilo v dobách nedávno minulých.
Všechny předválečné modely a různá auta se odpískaly
a vyráběly se jenom škodovky v Boleslavi.
Známá řada Tudor, Spartak, pak Oktávka.
Už při výrobě spartaka se vědělo,
že se bude muset udělat něco jiného.
Desetiletá cesta od konstrukce po různé zkoušky
včetně přestavby města, to je totiž důležité.
V Boleslavi se nemohla rozjet továrna na úrovni
jako v cizině bez toho, aniž by fungovalo celé město.
Základním předpokladem bylo rozhodnutí o výstavbě
nové automobilky, moderní automatizované továrny,
z jejíchž obrovských hal bude vyjíždět nová Škoda 1000 MB.
Ta továrna za socialismu nebyla postavena během jedné sezony.
Nějakou dobu to trvalo.
Několik let trvaly jízdní zkoušky, ladění vlastností toho vozu.
Původně se to koncipovalo tak, že se musí vyzkoušet všechny modely
motoru vzadu, vpředu, pohon předních kol, zadních kol.
Všechny kombinace se vyrobily nebo testovaly.
Nakonec to skončilo tím, že bude motor vzadu.
Model 1000 MB se vyráběl pět let, od roku 1964 do roku 1969,
kdy se potom začala produkovat stovka.
Vývojově to prošlo několika drobnými úpravami.
Soudruhu inženýre, při procházce výrobou jsme viděli,
jak důkladná je kontrola každých operací
a každé jednotlivé součástky. Naskýtá se tedy otázka,
zda stále ještě platí 1000 MB tisíc malých bolestí.
Podívejte se, to je spíše slovní hříčka.
Popud k této slovní hříčce daly začátky výroby
embéčka v Mladé Boleslavi. Je nutno si uvědomit,
že s výstavbou nové automobilky, která také má novou technologii,
nabíral současně také nový vůz, který svojí koncepcí
se naprosto liší od předcházejících typů.
To samozřejmě poznamenalo první začátky,
takže dětské nemoci u embéčka z prvopočátku výroby
měly potom výraznější charakter a delší trvání,
než je obvykle zvykem.
Duben 1964, první výroba vypadala takhle.
S takzvaným širokým úsměvem, to znamená,
že tato lišta byla dlouhá a jakoby dělená blinkrem.
Kapsový, takzvané kapsy nebo žábry, lidově řečeno.
Třeba neměl ani bezpečnostní pásy.
Model roku 1966 už má tento úsměv.
To znamená jakoby takzvaný malý rohlíček.
Pak ještě další úprava,
kde místo těch krásných žábrů a kapes byla takzvaná rohožka.
Pak je 1000 MB De Luxe.
Vepředu už je lišta s nápisem Škoda.
Už to není ten správný úsměv.
Jo, jsou to problémy, když se to začne pod kapotou hádat.
Pak je každá rada dobrá. A znát těch rad co nejvíc.
I to bylo motto mezinárodního mítinku majitelů embéček.
Koná se v Jablonci nad Jizerou. Přijelo jich přes dvě stě.
Pochytit co nejvíce moudrostí, to vyžaduje také čas.
A tak se páni embéčkáři na místě činu i zabydleli.
Údržba tohoto vozu v podstatě nebyla žádná zvláštní.
Samozřejmě klasická výměna oleje plus podobných náplní,
jako se to běžně dělá, to nebyl žádný problém.
Akorát nebyl velký interval, tedy proběh kilometrů zkraje,
protože se motory zabíhaly.
V porovnání s tehdejšími vozy ze Západu
jsme se o to auto museli starat.
Naši škodovkáři amatéři i profesionálové uvítají
i knihu Zdenka Mauermanna Osobní automobily Škoda.
A hele, cizinec!
Mister, please. Máme porucha na carburator.
To bude dohadování.
Snad bude obtížné, ale jen pro toho,
komu na pracovišti, v opravně či servisu chybí
pohotový česko-anglický rejstřík odborných výrazů a frází
od Miloslava Lifky.
Vydalo jej Státní nakladatelství technické literatury
a jmenuje se Anglicky na montáži i v dílně.
Tedy thank you and good luck.
Tisícovek bylo vyrobeno 421 000, to znamená téměř půl milionu.
Když z toho vezmeme nejzajímavější modely,
tak můžeme říci, že 5 500 jich bylo pravostranných.
Samozřejmě pravostranná verze přinášela tachometr v mílích,
otvíraná třeba všechna okénka kvůli vývozu atd.
Třeba i obrácené stěrače, zrcátko na druhé straně,
třeba bílé blinkry a tak dále.
Nejzajímavějšího modelu 1000 MBX bylo jen 2 500 kusů,
což je vůbec nejzajímavější veterán v dnešní době, nejvyhledávanější.
Taky byl ještě model MBG, což vlastně máme
ten sportovní motor v klasické čtyřdveřové karoserii.
Můžeme říci, že dneska tisícovka je kultovní auto.
Je to symbol toho typického Československa, můžeme říci.
Myslím, že my Češi jsme na ty tisícovky
a vlastně na embéčka všeobecně strašně hrdí.
Jezdila s tím ne půlka národa, ale celý národ.
Naši tátové s tím jezdili, dědečkové s tím jezdili
a my s tím budeme jezdit.
Doufáme, že s tím i naše děti budou jezdit,
protože se snažíme ta auta udržet pro generaci příští.
Vždyť by to byl hřích to nezachránit.
Teď už opustíme vůni benzinu a rychlá kola aut
a vydáme se do světa, který je mnohem více ženský.
Do světa módy.
V jednom z prvních týdeníků roku 1964 byla i tato reportáž.
V pátek minulý týden došlo před prodejnou ve Švermově ulici
k takové situaci, že pořádek musela udržovat
skupina příslušníků Veřejné bezpečnosti.
Aby se zabránilo zbytečným návalům, rozhodl odbor obchodu
Okresního národního výboru České Budějovice,
že se kozačky napříště budou prodávat na veřejném prostranství.
Nejen v Českých Budějovicích, ale všude, kde se kozačky objeví,
vypadá to v prodejnách stejně. Výroba se zase jednou vyznamenala.
Paní Máchalová, jak se vám líbily kozačky v té reportáži?
Já už jsem cítila, jak pořádně nepadnou.
Určitě to byl na tehdejší dobu jistý výdobytek.
Vidíte sami na tom snímku, jak se lidé o ty kozačky doslova perou.
Ale nemyslím si, že by byly z vysoce kvalitní kůže.
To vůbec nepřipadá v úvahu a možná že byly ze syntetických materiálů.
Jaké boty byly tehdy tady u nás a byly pohodlné?
Tady byl ÚBOK - Ústředí bytové a oděvní kultury,
které mělo velkou sekci obuvi.
Ti zaměstnanci zpracovávali materiály ze zahraničí,
dodávali je obuvnickým podnikům, ale to, co se realizovalo,
to bylo minimum, neboť především chyběly ony kvalitní materiály.
Vyváželo se především ve velkém.
To znamená, že se dělal jeden typ bot.
Znamená to, že rozmanitost trhu nebyla.
Takže jste v obuvi našli třeba jen tři čtyři druhy typů.
Nebyla ta obuv rozmanitá.
Potom později, v druhé půlce 60. let,
samozřejmě že se boty dovážely i z Itálie,
což byla vždycky událost.
Ty italské boty byly opravdu vypracované,
poněvadž tam to řemeslo nebylo přerušeno.
Když bych měla štěstí je sehnat, tak nejsou ta čísla,
která potřebuji. Také zajedno pro starší lidi
jsou samé úzké kramfleky, to nám také nepasuje,
takže já vůbec nemohu ty boty dostat.
Jé, paní, já už jsem se nalítala,
že to není ani možné.
A mám dítě v nemocnici. Té to právě sháním.
Víte, že je tam takovou dobu, a nemohu to sehnat. To je ostuda.
Odrazilo se to, že tady došlo k určitému uvolnění
v 60. letech, i co se týká módy?
Byla ta móda taky trochu hravější, ne tak upjatá?
Víte, ta 60. léta s sebou přinesla ve světě,
když si to vezmeme a pak se přeneseme k nám, novou generaci.
V 50. letech ideálem krásy byla zralá žena
aristokraticky vyhlížející, vnadných tvarů.
Ale všechno se změnilo, když se generace mladých
zrozených z poválečného baby boomu, která byla dostatečně movitá,
ujala všemocných médií a ujala se také designu.
Ti začali v módě diktovat.
Ale to mluvíte o světě. Jak to bylo u nás?
U nás se ta móda přenášela pomocí časopisů,
které byly například k dostání, tedy na které jste se mohli
podívat v knihovnách nebo na UMPRUM.
Nebo se tu prodávala Burda. Každý prahnul tu módu vidět.
A ještě tu byl dostatek krejčích,
u kterých si mnozí lidé šaty pořizovali.
Samozřejmě když přišly první džíny, tak to byl velký boom,
protože ty, co se u nás snažili vyrobit,
samozřejmě kvalitou vůbec neodpovídaly.
Držela jste nějaké takové v ruce?
Nebo dokonce měla jste na sobě ty naše džíny?
Ne, ne. Naše jsem nechtěla nikdy.
Ale v 16 letech jsem si půjčila od kamarádky na jeden den ty pravé,
které jí přivezl tatínek ze zahraničí, a bylo to úžasné.
-Kam jste s nimi šla? -Do školy.
A co říkaly spolužačky?
Samozřejmě že si taky přály, aby jim je někdo půjčil.
To se nosily i ty placky,
na kterých bylo vždycky napsáno nějaké choulostivé heslo.
Třeba jsem v tom nebo sbalím tě.
Po nich jsme také toužili.
-A měla jste? -Samozřejmě.
Od kámoše, jehož brácha jezdil lodí do Hamburku, takže přivezl.
Na začátku všeho je rozvaha,
pro koho a pro jakou příležitost je oděv určen.
Je to důležité pro volbu materiálu, řešení střihu
i volbu vhodných doplňků.
Módní linie musí odpovídat věku i typu zákazníků,
kteří ji v obchodech právem požadují.
Jak tehdy fungoval v 60. letech ÚBOK?
ÚBOK byl vytvořen už daleko dříve. Původně to byla textilní tvorba.
Opravdu tam pracovali fundovaní lidé, lidé s talentem.
A měli velký úspěch, co se týká designu.
Všechno bylo bráno naprosto vážně
a do 60. let si myslím, že to bylo něco úžasného.
Později samozřejmě mnoho lidí emigrovalo.
Ta kvalita se rozhodně podle mého názoru zhoršila,
i když jsou mnozí bojovníci za to, že to bylo ideální.
Byl tam přístup k materiálu, což bylo nesmírně důležité.
Zahraniční materiály se zpracovávaly.
Byli tam překladatelé, takže se překládalo z italštiny,
z francouzštiny, z němčiny. Všechno, co bylo důležité.
A tyto spěšné informace se posílaly na jednotlivé podniky.
V 70. letech tohle všechno ještě fungovalo,
jenomže ta kvalita se postupně vytrácela,
protože to byli spíše lidé prospěcháři,
kteří chtěli vyjet do světa.
Mezi těmi kvalitními se objevili i ti nekvalitní,
manželky různých funkcionářů atd.
Projeli jsme se autem, probrali jsme módní trendy
a teď vás pozvu do kina a tak trochu i na koncert.
V roce 1964 měly premiéru dva hudební filmy,
které se zásadně zapsaly
do historie československé kinematografie.
Ten rok 1964 byl v populární hudbě takovou příjemnou pubertou,
že byla spousta věcí v rozpuku
a že se střídaly generace do jisté míry.
V 50. letech jednoznačně převládala swingová populární hudba.
V 60. letech měla ještě značný význam,
ale postupně její úloha ve vývoji klesala.
Ale zároveň tady nastupovala ta rocková generace.
Byla spousta amatérských skupin a teprve kolem roku 1964
se začaly stabilizovat ty pozdější hvězdné skupiny
jako Olympic a Matadors a jejich už relativně stabilní obsazení.
Ten muzikál Starci na chmelu dobře překlenul ten generační zlom,
který vlastně byl v tom filmu i dějově velmi dobře zachycen.
Nechte ty hochy, vždyť jsou Češi.
Vždyť jsou to Češi, soudruzi.
Něco si řeší, tak ať řeší.
A nebraňte jim v diskusi.
Ta hudba, kterou naplňuje ten film,
nese určité rysy rockové instrumentace minimálně,
ale zároveň neuráží ani tu starší generaci.
Už v počátku 60. let, a tady to už nabralo
v roce 1963 a 1964 ty obrátky,
už ta kinematografie začala myslet na diváky naštěstí.
Rok od roku vyrábíme větší počet veseloher.
Zdá se, že vyrábíme i veselohry, které mají dostatečný úspěch
jak u našeho, tak i u mezinárodního publika.
My jsme blízci toho, že budeme točit asi třetinu
našeho dramaturgického plánu právě v tomto veselém
a optimistickém tónu, to znamená,
že z 29 nebo 30 filmů, které ročně děláme,
bude takových devět až deset veseloherních.
Starci na chmelu jsou historicky prvním
naším filmovým muzikálem, protože už tak důsledně vznikali.
Ale fakt je to, že u Starců jsou určité a dost výrazné prohřešky
proti žánru muzikálu, tak jak ho známe z americké kinematografie,
ale našim divákům to nikdy nevadilo.
Například málokterý divák si uvědomuje,
že ten náš muzikál má takovou raritu,
že jeho hlavní postava, to znamená Pucholtův Filip,
nikdy nezazpívá, nikdy nezatančí.
Jestli měl film Starci na chmelu přímý vliv na hudební scénu,
to si netroufám úplně tvrdit. Spíš bych řekl,
že se zařadil do kontextu toho všeho, co se tady dělo.
Vyráběly se elektrické kytary, jsou tam vidět v tom filmu.
Rostla role image zpěváka.
V tomto směru možná ten film zapůsobil taky.
Minimálně můžeme říci, že akceleroval třeba
obecnou přijatelnost toho elektrického zvuku,
protože v té době to třeba mnoha starším posluchačům mohlo vadit,
když slyšeli elektrickou kytaru.
Ten může prožít vaše dítě
a nikoli jen na chmelu.
Vratislav Blažek stačil předložit jenom takový stručný námět,
takže se pak rychle dodělával scénář
a připravovala se ta realizace, což mělo ovšem ten důsledek,
že mezitím nastal podzim,
takže na stávajících chmelnicích už téměř byl ten chmel očesán.
Produkci napadlo jednu takovou malou chmelnici v Lounkách,
kde se točilo, koupit pro potřeby,
aby nebyla očesaná, ale mezitím už zase pokročil ten podzim,
takže ty šišky trošku zhnědly a zežloutly,
takže nastoupila četa natěračů z Barrandova
a natřeli ty chmelnice nazeleno. Když se diváci budou dobře dívat,
tak ti česači chmele mají trošku zelené ruce.
Na Barrandově natáčeli první český muzikál
scenáristy Blažka a skladatelů Bažanta, Maláska a Hály.
Mezi hlavní významné tvůrce filmu Starci na chmelu
patří kameraman Stalich.
To je skutečně velká osobnost naší kinematografie.
Představme si něco neuvěřitelného, že Starci byli
jeho 170. celovečerní hraný film, který jako kameraman snímal.
To je i ve světové kinematografii ojedinělý počin.
Já to obdivuji o to víc, že on i jako kameraman dokázal
podtrhnout a zdůraznit mladistvou atmosféru,
takový mladistvý duch filmu,
a přitom už to byl pán v seniorských letech.
Modleme se, modleme se. Bosa nova, bosa nova.
Bosa nova, bosa nova.
Klarinety budou hotové pravděpodobně koncem prázdnin,
takže na podzim by to diváci mohli vidět v biografech.
Pokud se týká Rychmanova hudebního filmu,
takže se těšíme, i když to neslibujeme,
protože s tím máme určité potíže, že film můžeme dokončit
snad ještě tak, aby stihl Festival pracujících.
Tím, že se oba tyto filmy objevily v těsném sledu,
první byli Starci,
pak nastoupily Klarinety svoji vítěznou pouť kiny,
tak nejen diváci, ale hlavně kritici srovnávali oba filmy,
což bylo nepatřičné.
Svým způsobem to byl handicap vůči Klarinetům.
Zatímco Starci jsou skutečně muzikál v tom smyslu,
že když si vybavíme texty písniček, tak vždycky směřují k té tematice,
k té problematice, vlastně posunují i ten děj,
tak já osobně se domnívám,
že pro film Kdyby tisíc klarinetů se nejvíc hodí označení filmová,
nebo dokonce bych klidně si troufl říci televizní revue,
protože tam bohužel ta závažná myšlenka,
která exponuje film a celý příběh, pak jde úplně do pozadí.
Byla to v dobrém slova smyslu záminka,
aby tady tento příběh dostal před kameru
tehdy celou tu naprosto výjimečnou elitu našich zpěváků.
Marně si hlavu lámu, proč muži většinou
neradi vidí dámu chladnou a nečinnou.
Nedávno přišel ke mně, sladkej a milej byl.
A doopravdy jemně, jemně mě oslovil.
Vy byste porád seděla a nevydala hlásku.
A to se přece nedělá a já vás varuju.
Tak abyste to věděla, tak já vám vyznám lásku.
Tak abyste to věděla, tak já vás miluju.
Kdyby tisíc klarinetů má hudební složku,
která je historicky trochu starší, protože to vzniklo koncem 50. let
pro pódia, myslím, že premiéru to mělo v Divadle Na Zábradlí.
Navazuje to na aktivitu v Redutě.
Skupina Acord klub s Jiřím Suchým patří k průkopníkům
českého rokenrolu. On se přece jenom potom
i Jiří Šlitr jako takový více stylově přimkl k dixielandu
a takové tradici Voskovec, Werich, tedy vlastně jazzové,
takže ty písničky Kdyby tisíc klarinetů neříkám,
že jsou stylově zastaralé, ale vycházely z moderní taneční hudby,
tak jak vlastně ji razil Semafor jako takový.
-Co nám řeknete závěrem? -Třeba vám zazpíváme písničku,
co jsme věnovali jedné dívce s mohutnou gravitací.
Babetta!
Malá Babetta šla do světa a krk za to dám,
že ta Babetta je popleta, vždyť já zůstal sám.
Ona asi netuší,
že mně sólo nesluší a že bez ní se tu hloupě pletu.
Chyťte tu Babettu, ať je tu se mnou.
Zatímco Starci na chmelu byli sledováni v kinech
třemi miliony diváků, tak Kdyby tisíc klarinetů,
které byly hodnoceny trošku skoupěji dobovými kritiky,
tak na ně si koupily lístek dokonce čtyři miliony diváků.
To jsou cifry pro dnešní kinové poměry naprosto nedosažitelné.
Braň se!
Příště prozkoumáme rok 1965, který s sebou přinesl
první antikoncepční pilulku pro ženy v Československu,
zahájení vysílání večerníčku a studentské oslavy majáles.
Těším se na vás. Na viděnou.
Skryté titulky: Věra Kotlínová Česká televize, 2013