Uvolnění na začátku 60. let ovlivnilo
československou kinematografii, která bodovala
na světových festivalech a u nás se ohlásila novou vlnou.
Ale nejen o filmu bude dnešní Retro.
Taky si připomeneme první ženu ve vesmíru a legendární botasky.
Vítejte v roce 1963.
Na stříbrném plátně začala zlatá šedesátá.
Když se objevil někde šikovný filmař, tak oni říkali:
Podívejte se, vždyť i my máme film.
Československo přivítalo první ženu kosmu Valentinu Těreškovovou.
To byla událost, která skutečně hýbala společností,
nejenom sovětskou, ale i celým světem.
Vznikla značka Botas,
která pojmenovala sportovní obuv jako takovou.
Řekne, že chce obuv pro volný čas, ale řekne, máte botasky.
Tak to vzniklo.
Černý Petr, Až přijde kocour, Smrt si říká Engelchen.
To je jen zlomek filmů natočených v roce 1963.
Tento rok byl v naší kinematografii zásadní.
Nejenže jsme slavili úspěch na světových festivalech,
ale do našich kin se začala valit československá filmová nová vlna.
A tak návraty z letošních festivalů byly nesmírně radostné.
Tento rok byl ze všech poválečných nejúspěšnější.
Naše dlouhé i krátké filmy všech kategorií získaly
už přes 30 mezinárodních cen.
Rok 1963 byl skutečně pestrý.
Přinesl poměrně zajímavou paletu filmů,
ale aby se něco odehrálo v roce 1963,
muselo být podloženo změnami, které přišly i v období předcházejícím.
V našem případě je to rok 1962,
kdy byla zrušena Ideově umělecká rada.
Tím pádem to pak nutně muselo mít i odraz v samotné tvorbě,
která skutečně už od roku 1963 začíná být přece jenom malinko
více sociálně kritická a inovativnější,
i co se týče nějaké experimentace.
Byly tam filmy Vojtěcha Jasného Až přijde kocour.
Byl tam Černý Petr Miloše Formana, O něčem jiném Věry Chytilové.
Byla tam Postava k podpírání Pavla Juráčka.
To jsou filmy, které se vymykaly tím,
co bylo natočeno až do roku 1962.
-To je nádhera. -To je trefa, maminečko, co?
-Vrahu! -Já a vrah? Blázínku.
K čemu je to dobré? Čápi jsou hájení.
Já vím, Mariánko, ale já mám na to zvláštní povolení, víš?
-Přece jste mordýři. -Ne, nemají rádi rozepjatá křídla.
Ještě štěstí, že nám žádná nerostou.
Poslyšte, pane Oliva. S tímhle pytlem můžete mluvit
jen za sebe, rozumíte? Jen za sebe.
To je ten největší kumšt.
Rozejděte se.
Když si vezmete film Až přijde kocour, to byl film,
který byl vyloženě namířen proti pokrytectví ve společnosti.
Jasný tam pracuje velmi zajímavě s barvou.
Takže kocour tam odhaluje lidské vlastnosti,
které lidé skrývají. Ukazuje hezkou barvu u lidí,
kteří skrývají třeba lásku nebo něco pozitivního,
ale také odhaluje ty, kteří navenek jsou jako lidé správní,
dobří, a ve svém nitru jsou pokrytečtí, kteří třeba i činí zlo.
Jedním z největších úspěchů byla zvláštní cena
mezinárodní poroty festivalu v Cannes,
kterou získala moderní bajka plná lyrismu a fantazie,
film režiséra Jasného Až přijde kocour.
Až přijde kocour byl poměrně významný také tím,
že přinesl jedno z mála prvních ocenění československé
kinematografie 60. let na zahraničních festivalech.
Byl oceněn zvláštní cenou poroty na festivalu v Cannes.
Kocour teď letí do Ameriky, ne ovšem v této brašničce.
Tam je, jak nám prozradil soudruh Jasný,
kartáček na zuby a slovník.
Režisér Jasný letí do New Yorku,
kde bude film namluven do angličtiny.
Od jisté doby, tuším že od roku 1962,
byl už ten film mezinárodní, takže tam v roce 1963
a dalších letech přijížděli zahraniční hosté
a ti byli velmi nadšeni těmi filmy.
Vzpomínám si konkrétně třeba Černý Petr.
Ahoj. Ahoj.
-Kdo to je? -Ten kluk z plovárny.
To už potom v Gottwaldově celý týden všichni chodili
a už se zdravili jenom tím ahoj, ahoj.
Slyšíš ten rozdíl? Ahoj!
-Slyšíš to, jo? -To je ale blázen.
-Slyšíš to taky? Ahoj! -Nech toho!
Slyšíš to? Slyšíš to, jo? Ahoj!
To nemá cenu, pojď pryč.
-Ahoj. -Ahoj.
-Pojď pryč, prosím tě.
Všude, kde je ve filmu nová myšlenka,
která má divákům co říci a která je představována nově
s dramaturgickou a realizační originalitou,
aniž by tvůrce něco předstíral, všude, kde publicista či umělec
hovoří tak, jak cítí, bez obalu, rovně a jasně,
všude tam si bude náš film rozumět s dnešním náročným divákem,
pro kterého především své filmy natáčíme.
Například film Jaromila Jireše Křik,
také jeden z jeho prvních filmů, byl oceněn také v Cannes,
ale jinou cenou, cenou pro mladého tvůrce,
kde byl právě jakoby vyzdvižen efekt nastupující generace,
ale měli jsme úspěch také s poměrně specifickým projektem
žánrové kinematografie,
a to vědeckofantastickým filmem Ikarie XB1,
která si odnesla zlatou kosmickou loď
z festivalu vědeckofantastických filmů v italském Terstu.
Proletěli jsme biliony kilometrů.
Jsme téměř na konci cesty.
Uplynou léta a lidé se budou učit, že jsme byli první,
kteří se vydali do vesmíru hledat život na planetách Alfy Centauri.
Pro rok 1963 je v podstatě specifické také to,
že i v oblastech, které nebývají často zmiňovány,
jako je tvorba televizní nebo tvorba dokumentaristická,
které v tomto ohledu jsou trošku spjaté,
přichází taky určitý trend přeci jenom sociálně kritičtější.
V pražském studiu vzniká Zvědavá kamera,
která se pak stane poměrně populárním pořadem.
V brněnském studiu potom podobný formát pořadu Můžu do toho mluvit
a v Ostravě je potom Gordický uzel, což jsou skutečně pořady,
které rozvíjejí i takovou investigativní žurnalistiku,
pro ta šedesátá léta jakoby novinku.
Velké ceny, světový úspěch,
povzdechne si toužebně mnohý z filmařů.
Jenže pozvánkou na takový festival ať už v Benátkách, Bergamu,
Karlových Varech či tady v Moskvě je však jen silný film,
dílo, které dokáže hovořit k srdcím a myslím
milionů diváků na celém světě.
V tom smyslu jsme byli na letošních festivalech neobyčejně úspěšní.
Vždyť i tady v Moskvě po velkém i když diskusním Felliniho filmu
Osm a půl, který získal hlavní cenu,
dostal první zlatou medaili film režisérů Kadára a Klose
Smrt si říká Engelchen.
Film Kadára a Klose Smrt si říká Engelchen,
kde teprve v takových horečných vzpomínkách člověka,
který se obává, že třeba nebude chodit nebo podobně,
se vrací do času okupace a celá pravda toho příběhu
se vyjevuje nikoliv přímočaře, lineárně, ale v nějakých útržcích.
Tím celý ten problém jednajících postav ozvláštňuje.
Kdo to shodil? Kdo je udal?
Podívejte se na něho.
Švagra mu zabili a on si ještě troufá do dědiny.
Podepiš! Podepiš! Podepiš! To byla moje odpovědnost.
Z režisérské dvojice Kadár, Klos jsme ve střižně na Barrandově
zastihli režiséra Elmara Klose.
Jakou jste měli radost z moskevské zlaté?
Já bych moc lhal, kdybych řekl, že jsme se z toho netěšili.
Je to vlastně náš první větší mezinárodní úspěch s Kadárem,
ale stejnou radost jsme měli, když nám z distribuce oznámili,
že film běží jako jeden z filmů s největším diváckým úspěchem.
To je nakonec ta největší radost, kterou člověk může mít.
Rok 1963 právě tím, že přináší filmy mladých tvůrců,
jako je Miloš Forman, Věra Chytilová, Pavel Juráček
nebo Jaromil Jireš, tak v podstatě právě oni v tomto roce
skutečně debutují filmy, které se dostávají i do kin,
tak nastavují určitý trend, který bude potom dále rozvíjen.
Takové byly ve své většině filmy, které získaly vysoká ocenění
na Světovém filmovém fóru v roce 1963.
A takové ať jsou všechny naše filmy i v budoucnu.
Jan Kačer debutoval jako herec ve filmu Jána Kadára a Elmara Klose
Smrt si říká Engelchen v roce 1963.
Pane Kačere, jak na tento rok vzpomínáte?
To byl zajímavý rok. Byl to jeden z prvních šedesátých,
o kterých se teď mluví jako o přelomových letech,
ale samozřejmě když jsem je prožíval nebo žil,
tak jsem si žádného historického významu těch let vědom nebyl.
Nicméně člověk byl mladý
a zastihl ten pohyb společenský docela náhodou a ostře.
V té době napsal Mňačko takovou zvláštní knihu,
už vlastně druhou, upozornil na sebe jako novinář.
A napsal knihu, která vzbudila velikánský ohlas.
Jmenovalo se to Smrt se říká Engelchen.
Bylo to zajímavé hlavně proto,
že to vystihovalo určitou náladu té doby.
Byla to vlastně kritická knížka o partyzánech,
kteří ty vesničany, kteří je tam chránili, opustili.
Ta vesnice byla vypálená.
Nicméně oni spolupracovali s ruskými partyzány,
takže vznikal takový dvojitý dojem. Na jednu stranu to byla
kniha velmi kritická i k tomu režimu
a na druhou stranu tam vznikal takový pocit bratrství
zase s tou stranou ruskou, která tady měla tehdy silný vliv.
Kadár s Klosem, kteří byli báječní režiséři
a předtím natočili Třetí přání Blažkovo,
což byl velmi kritický film, za to měli tzv. distanc filmovou,
tak najednou po třech letech dostali nějakým způsobem svolení
natočit zrovna tento film.
Měli takovou zvláštní ideu, že ten partyzán Pavel,
který tam hrál význačnou roli, že by to měl být někdo,
kdo nebyl známý.
Viděli mě někde v Ostravě moderovat v televizi,
která tehdy začínala, byl jsem jednou z posledních možností,
už tady probrali kdekoho, a pozvali mě na zkoušky.
Měli jsme je pobít všechny.
Ten film se točil 132 filmovacích dnů,
zatímco dneska natočíte film za 20 dnů a už jste unavený,
ale pro mě to mělo tu výhodu, že jsem každou tu denní práci viděl.
A ještě navíc oni byli tak důkladní,
že třeba to točili na deset dobrých,
takže já jsem sám sebe viděl desetkrát v detailu.
Poprvé jsem se viděl z profilu, poprvé jsem slyšel, jak mluvím.
Ale nešlo o to, jak já vypadám, ale zjišťoval jsem také
postavení třeba mladého člověka, jaký jsem tehdy byl, v té době.
Psal se rok 1963.
Bylo 16. června, 12 hodin 30 minut.
Z kosmodromu Bajkonur startuje vesmírná loď Vostok 6,
kterou poprvé v historii řídí žena,
Ruska Valentina Vladimirovna Těreškovová.
Hlásí se volacím znakem Čajka
a naši planetu obletí během tří dní 48krát.
Tady Racek. Na palubě vše v pořádku.
Nálada výborná, cítím se dobře.
To, že byla vyslaná, byl úmysl nikoliv sovětských vědců,
nýbrž na to přišel velitel
sovětských kosmonautů generál Kamanin,
který o tom přesvědčil sovětského vůdce Nikitu Chruščova.
A zatímco všichni konstruktéři, kosmonauti i vojáci byli proti,
tak Chruščov si uvědomil,
jaký by to mělo obrovský propagandistický smysl,
a proto s tím nadšeně souhlasil.
Byly vybrány tři nebo čtyři dívky,
které měly za sebou parašutistický výcvik,
což byl základ, a nakonec z nich letěla Těreškovová.
Zajímavé je, že opět ji vybral Chruščov.
Chruščov ji vybral na základě toho, že to byla z těch tří
nejvážnějších kandidátek dělnice a současně politická pracovnice.
Byla tajemnicí Komsomolu.
Která jiná žena na světě může být větším symbolem rovnoprávnosti
než právě první a jediná kosmonautka světa
Valentina Těreškovová?
Před ní startoval kosmonaut Bykovskij.
Byl to v podstatě let dvou kosmických lodí krátce po sobě.
Těreškovová však nebyla žádná hrdinka.
Když byla nahoře, tak se jí udělalo velice nevolno.
Ona o tom nemluvila, ale byla velice apatická.
Neplnila žádný program, neposlouchala rozkazy.
Vymlouvala se, já jsem teď zaspala a podobně.
Takže z ní byli všichni, kteří byli na Zemi
v řídicím středisku, dost naštvaní.
Uslyšíte hlas prvního kosmonauta světa Jurije Gagarina.
Velice dobře ovládá systém kosmické lodi.
Kosmické přístroje.
Ona nebude jako pasažér v kosmu jen létat,
ale bude řídit let stejně jako dnes muži.
A když se vrátí, budeme srovnávat, kdo obstál lépe.
Těreškovová se při přistání udeřila do hlavy,
ale nikde to nebylo řečeno.
Řada věcí, které nebyly příliš šťastné, se zamlčovala
a vyšla najevo teprve po dvaceti nebo třiceti letech.
To, že jí bylo špatně, že se svou nešikovností udeřila,
se nikdo nedozvěděl, až potom později.
Byl to v podstatě opravdu jenom propagandistický výkřik
Sovětského svazu.
Nikita Chruščov také počítal s tím, že ona jako prostá žena z lidu
bude nejlépe reprezentovat Sovětský svaz
při cestách do zahraničí.
Rozneslo se to celým světem.
V kosmu jsou opět sovětští kosmonauti.
A nyní je už přivítala Země. To jsou oni. Hrdinové.
První žena kosmonautka Valentina Těreškovová
a nový rekordman vesmírných letů Valerij Bykovskij.
Pak následovalo samozřejmě uvítání na Rudém náměstí.
Všechny možné pocty, které sovětští kosmonauti dostávali.
Potom se Těreškovová stejně jako před ní Gagarin rozjela
jakožto posel dobré vůle po světě.
Byla také v Československu. Tady strávila několik dnů.
Další epopej pronikání člověka do kosmu je dovršena.
Já jsem ji jako novinář na některých cestách doprovázel.
Bylo to skutečně impozantní
a připravené naprosto dokonale tou propagandistickou mašinerií.
Vzpomínám, že byla i na pionýrském táboře
někde v západních Čechách, kde zpívala s dětmi písničky apod.
I když určité nadšení nad tím, že přijela první žena,
která byla ve vesmíru, tady bylo,
tak přeci jenom existovala organizace,
která dávala všechny manifestace dohromady,
aby opravdu vyzněly velkolepě.
Zlatou medaili moskevského festivalu
získal film Smrt si říká Engelchen.
Film měl velký ohlas.
Jel na festival do Moskvy, což byla zvláštní ironie,
protože ti zakázanci najednou byli poctěni tím,
že jeli do Moskvy a tam získali cenu.
Přes noc jsem se stal filmovou hvězdou.
V paláci sjezdů, kde bylo šest tisíc diváků,
jsme prezentovali ten film
a s těmi Američany jsme byli prostě...
Byl to najednou velký svět.
A to bylo pro kluka, jako jsem byl já,
ohromně samozřejmě inspirující, takže já už jsem na začátku 60. let
dost dobře viděl ty dvě strany režimů.
Samozřejmě že mě to pak vedlo k tomu,
že jsem se o to začal zajímat.
Jak byl film přijat v Československu?
Tento film byl přijat poměrně vlídně, ale bez velkých senzací.
Kupodivu já jsem měl poměrně úspěch,
protože jsem byl skutečně nové jméno,
ale paradoxně se stalo, že si to ti Rusové vybrali.
Oni si z toho vybrali ne tu stránku té zrady,
protože oni za sebou měli obrovskou válku,
partyzánské boje, spoustu mrtvých, pro ně ta epizoda,
která pro nás byla děsivá, byla jedna z mnoha.
Ale oni si z toho vybrali ten kamarádšoft, to bratrství.
To se strašně hodilo, takže já jsem přijel na ten festival
a ten film měl sedmdesát milionů diváků.
To v našich poměrech bylo nedostupné, nemožné,
ale já jsem chodil po Moskvě a poznávali mě tam lidi,
zatímco v Praze si mě nikdo nevšiml samozřejmě.
Botasky, tak se před listopadem 1989
říkalo všem sportovním botám, které třeba ani nebyly
vyrobené v národním podniku Botana Skuteč,
ale právě tam v roce 1963 vznikla značka Botas.
Vzhledem k tomu, že v Československé republice
nebyla vyráběná žádná sportovní obuv
a dováželo se minimálně, bylo rozhodnuto ministerstvem průmyslu
a velkohospodářskou VHJ Svit,
že jeden z podniků bude vyrábět sportovní obuv.
Bylo rozhodnuto na Botanu.
Požadavky byly na všechny druhy sportů.
I my věříme,
že požadavky kopané výrobci pochopí a pokusí se je realizovat.
Vývoj začínal zkontaktováním sportovců jednotlivých oborů
a požadavky byly specifikovány a pak teprve zpracovány řemeslně.
Botana v roce 1963 jako národní podnik
požádala úřad vlastnictví o to, aby se značka Botas zaregistrovala.
Od roku 1963 Botas existuje jako značka.
V té době vznikl veliký podnik, což nemělo ve východním bloku
ani v tehdejším komunismu konkurenci,
protože spojením několika závodů, kterých bylo v tu dobu
asi deset nebo dvanáct, vznikla společnost,
která vyráběla kolem skoro milionu párů.
Skoro polovina z milionu párů se v té době vyvážela
do bývalého Sovětského svazu, takže to mělo
pro celou bývalou RVHP výrazný zvuk.
Původně jsme měli ochrannou značku trojklan.
Ta byla napadena Adidasem s tím, že když stojí v trávě,
tak jsou vidět jenom ty horní tři pásky.
Tak jsme uznali, že je to špatné,
že je to zaměnitelné v určitých podmínkách,
a přistoupili jsme k tomu klínu a ten jsme nechali patentovat.
Ten zůstal dodnes na veškeré této obuvi pro volný čas.
Šestnáctiletá Eva a osmnáctiletý Pavel Romanovi
po povinných tancích zatím druzí.
Celá řada špičkových bruslařů začínala na botách od naší fabriky.
Sourozenci Romanovi.
Když začínali v tom, jak se říká, útlém věku jako dětičky,
tak vždycky je rodiče přivezli,
vzali jsme míru a udělali přesně na míru.
Založilo se. Za rok znova.
Nejlepší volný tanec.
Předstihli mistry Evropy a získali titul mistrů světa
pro Československou socialistickou republiku.
Kromě toho samozřejmě i další sportovci sportovali
v naší obuvi, ať už to byl Jiří Raška a další.
Jak jste prožívali rok 1963 vy?
Napište nám o tom na www.retromanie.cz.
Za týden se potkáme v roce 1964 a připomeneme si dva muzikály -
Kdyby tisíc klarinetů a Starci na chmelu.
Taky se projedeme embéčkem a podíváme se na módu 60. let.
Těším se na vás. Na viděnou.
Skryté titulky: Věra Kotlínová Česká televize, 2013