Letošních oslav Dne horníků, které slavnostně otevřeli v Praze,
se zúčastnila delegace strany a vlády.
Prezident republiky Antonín Novotný
odevzdal nejlepším báňským podnikům čestná vyznamenání.
Ve svém projevu soudruh Antonín Novotný vyslovil přesvědčení,
že pracující naší vlasti dokáží splnit nové náročné úkoly,
které vytyčí XII. sjezd strany, aby tak vytvořili předpoklady
k další etapě výstavby naší společnosti - ke komunismu.
Vítejte v roce 1962.
V roce, kdy se poprvé v Mladém světě objevila anketa Zlatý slavík,
kdy se hrálo mistrovství světa ve fotbale v Chile
a do oběhu se dostala zelená stokoruna.
Na chilské fotbalové finále zavzpomínáme
prostřednictvím přímých účastníků a unikátního záznamu.
Najednou to všechno začalo působit opravdu jako zjevení a jako zázrak.
Zjistíme, co mají společného legendární stokorunová bankovka
a veselí hraví beránci.
Z toho se stal legendární výrok, který se potom desítky let
vyprávěl mezi úředníky na ministerstvu financí
a ve státní bance jako ukázka neprofesionálních zásahů
do výtvarné podoby platidel.
Na první ročník Zlatého slavíka vzpomíná zpěvačka Eva Pilarová.
Poprvé když to běželo, tak jsem ani nevěděla,
že nějaká taková anketa je.
Schválně co se vám vybaví, když se řekne Josef Masopust a Chile?
Samozřejmě slavné fotbalové finále,
které u rádií sledovali snad všichni Čechoslováci.
Jedna helikoptéra a 90 000 diváků vidělo ve Vídni
fotbalový koncert našich vicemistrů světa.
Tři branky v síti Rakušanů v prvním
a tři branky v druhém poločase, jedna hezčí než druhá,
vzaly rakouské jedenáctce všechnu naději na čestný výsledek.
Výrazné vítězství našeho fotbalového kolektivu
utvrdilo čestné druhé místo
na nedávném mistrovství světa v Chile.
-Já bych to vzal. -Co bys vzal?
-Dvaašedesátý. -Dvaašedesátý? Já taky.
Ale to bylo prakticky po našem titulu.
Odjížděli jsme pak do Chile.
Pěkná akce československého mužstva v první minutě
mezistátního střetnutí Československo - Brazílie
na mistrovství světa v kopané.
Už ten úvod v Chile byl velice zajímavý.
My jsme začínali se Španělskem.
Španělsko, to byl velký favorit šampionátu.
Tu branku tam tenkrát zaznamenal zase jeden z mladíků Štibrányi.
1:0 pro Československo proti Španělsku.
Já jsem v roce 1962 ještě nebyl na světě.
Finále mistrovství světa z roku 1962 v Chile patří
právě do skupiny slavných utkání, která jsem vždycky toužil vidět.
První, co se mi vybaví, je právě ten nález zničehonic
televizního, přesněji řečeno filmového záznamu celého utkání.
Znovu útočíme. Je to Masopust. Masopust má míč.
To rozloučení bylo strašně slabé,
protože nikdo nechtěl vyprovázet mužstvo,
o kterém si všichni mysleli,
že se hned vrátí domů a že se úspěch nemůže dostavit.
Vyfasovali jsme tmavě modrá saka tvídová, k tomu šedivé kalhoty.
Pak jsme vyfasovali dlouhý plášť.
Ale protože jsme prakticky hned letěli zpátky,
tak jsme to všechno museli odevzdat.
Ještě k tomu jsme dostali rádiovky s cancourkem, s tou anténkou.
Pro nás to znamenalo vrchol naší kariéry,
protože dostat se do finále mistrovství světa
pro každého fotbalistu znamená ohromný úspěch.
Nejdřív jsem si ten záznam, protože to bylo na videokazetě,
pustil a zjistil jsem, že technicky naprosto vyhovuje.
Evidentně to byl jeden z překopírovaných filmových pásů,
který šel cestou Santiago, Brusel a jednotlivé evropské země.
Jenomže ty záběry byly úplně bez zvuku, němé.
Nebyla tam atmosféra.
Naštěstí v Českém rozhlasu v archivu zůstal zachován
ten rozhlasový komentář, přesněji rozhlasová reportáž
Karla Maliny a Oskara Many československá.
Tu jsem potom ve střižně napasoval na ty záběry.
S námi vždycky na zájezd jelo očko.
My jsme tomu říkali, že s námi letí třetí brankář.
Vždycky jsme věděli, že v té výpravě bude někdo,
který letí s námi, věděli jsme,
že jsou to lidé, kteří by nás měli hlídat.
V Chile s námi třetí brankář nebyl, protože to je něco jiného.
To byla státní reprezentace.
To finále bylo moc hezké.
Už proto, že obě jedenáctky hrály technický fotbal,
velice pěkný technický fotbal, který se líbil.
V Jižní Americe je technická kopaná kouzelná kopaná,
vlastně pro diváky nejpřitažlivější.
Tam nemají rádi takové souboje
hlava na hlavu a kopačka proti kopačce.
Tam mají rádi ťukes i takové různé finty,
techniky, rozehrávání, takže to finále se hrozně líbilo.
Když se to stalo...
Pospíchal středem velkého čtverce postupuje...
Gól!
Měli jsme strašnou radost.
Chodily telegramy z různých institucí, ze závodů.
Teprve jsme to tak druhý třetí den začali pořádně prožívat,
že jsme si uvědomili, že jsme ve finále
mistrovství světa dopadli sice špatně, ale to,
že jsme se do toho finále dostali, byl ohromný úspěch.
Bylo to nedorozumění.
Oba hráči vyskakovali a zřejmě oba dva křičeli mám,
ale oba dva pustili,
a tak prohráváme 3:1 v 33. minutě druhého poločasu zápasu.
Tam byla největší chyba už jedna, a to byla předzápasová,
kdy funkcionáři FIFA a UEFA přišli do naší kabiny,
a hned před zápasem Vildovi Schrojfovi předali
cenu pro nejlepšího brankáře mistrovství světa,
což v té době bylo hezké gesto, ale to se nedělá před zápasem.
Možnost vidět to s aktuálním komentářem
neměli diváci ani tenkrát. Ten komentář televizní,
který potom dělali Vít Holubec a Karol Polák,
byl přece jen veden už s tou znalostí výsledku,
takže ono to není úplně stejné.
Chyběly tomu zřejmě trochu emoce nebo trochu napětí,
které má člověk, když vidí, popisuje ten děj a vidí ho teď,
jak se před ním odehrává. Tento efekt tam byl taky.
A byl trošku silnější.
Před padesáti lety mohli diváci sledovat buď záznam v televizi
s dvoudenním zpožděním, nebo poslouchat rozhlasovou reportáž,
ale tady to měli obojí spojené dohromady.
V Latinské Americe není zvykem, aby rádio poskytlo
zdarma kabinu a technické prostředky pro reportáže.
Tam si to musí ten, co přijíždí, zaplatit peněžně.
A my nic, my jsme si mysleli, že to je jako v Evropě.
My jsme tam přijeli, v té malé kabince
jsme měli jen dva dráty, žádné mikrofony,
žádné zesilovače tam nebyly a teď jsme si museli
někde v Chile shánět nějakou technickou podporu.
Sehnali jsme ji.
Každý zápas, co jsme postupovali, postupovali Brazilci,
postupovali Chilané, protože Chilané byli domácí,
tak se těšili, že budou hrát finále proti Brazílii,
což se jim nepovedlo, ale povedlo se to nám.
Ve finále jsme měli takovou věc, že půlka stadionu fandila Brazilcům
a půlka stadionu fandila Čechům, Československu.
Mistrovství světa v kopané pro rok 1962 končí.
Končí velká sportovní a společenská událost.
Takže to finále jsme prohráli, ale naše jedenáctka musela
stejně oběhnout čestné kolo vítěze jako Brazilci.
Noviny potom druhý den napsaly, že kdyby to šlo,
tak by se ta zlatá medaile měla rozpůlit
a jedna půlka by patřila Brazílii a ta druhá půlka by patřila nám.
Na letišti nás čekalo hodně lidí.
Musím se přiznat, když jsme nastupovali do autobusu
a viděli jsme rozbitá okna, tak jsme říkali, co se děje.
Oni říkali: Ne, to jsme rozbili kvůli vám,
abyste mohli lidem z okna mávat. To se zase zasklí.
To byl jeden takový moment, který nás překvapil.
Vzpomínkou na slavné chilské dny bylo slavnostní vyznamenání
zasloužilých hráčů.
Novák, Pluskal, Masopust dostali Zlaté míče.
Popluhár, Schrojf, Hledík a Scherer stříbrné.
Byla to nejvyšší odměna za slavnou fotbalovou minulost.
A teď vám představím dalšího hosta u nás ve studiu
v pořadu Jazzové profily. Je to zpěvačka,
kterou znáte jako zpěvačku tanečních písní.
Tam ovšem nespočívá těžiště její práce.
Je tady, v jazzu.
-Je to tak, paní Evo? -Tak nějak to bude.
Hrozně ráda zpívám dobře napsaný šanson,
hezkou taneční písničku a v budoucnu bych se chtěla
převážně věnovat jazzu, neříkám výhradně, ale převážně.
Teď už vám dáme slovo a bude to skladba z repertoáru
Elly Fitzgeraldové Mistr Paganini na český text Ivo Rožka.
-Ano. -Prosím.
Jsou noci, kdy marně si říkáme spi.
Paní Pilarová, jaký pro vás byl začátek 60. let?
Pro mě 60. léta, to byla nádherná léta.
Úžasná doba, kdy tady u nás tehdy po 50. letech došlo
k určitému uvolnění, a to i v muzice,
že přece jenom nebyla tak obrovská cenzura,
aspoň prvních pár let.
Vůbec jaké knihy se vydávaly, jaké filmy se u nás točily.
Najednou to bylo jako malý zázrak. Narodil se mi syn.
Vzápětí jsem jela do Helsinek, kde jsem vyhrála zlatou medaili.
Za rok 1962 Láska nebeská získala svého Zlatého slavíka,
protože se umístila jako první.
Je jak něžné pohlazení,
které život v štěstí změní.
Jak jste vůbec toho Zlatého slavíka vy jako umělci vnímali?
Byla to pro vás pocta, když jste se umístili na těch předních místech?
Já osobně jsem to zas až tak nějak neprožívala,
abych si říkala: Jéminánku, bude příští rok zase.
Kolikátá budu? První? Druhá? Třetí? Nebo vůbec ne?
Mě toto tak nějak nebralo.
Ale měla jsem nesmírnou radost, když se třeba umístila
ta Láska nebeská, protože to byla písnička,
kterou jsme zpívali strašně rádi s Waldemarem.
Byla to vcelku nenápadná anketa na straně třináct v Mladém světě,
od které málokdo z tvůrců něco čekal.
V co se rozrostla, všichni víme.
Podívejte se, jak začal Zlatý slavík.
Jak vznikl Zlatý slavík? Ono je to vcelku prosté.
Asi koncem prázdnin byla porada v Mladém světě v roce 1962.
Tenkrát byl kulturním redaktorem Láďa Smoljak,
který přišel po Arnoštu Lustigovi do redakce.
Měl na starosti kulturu a ten přišel na poradu s nápadem,
že by se mohla udělat čtenářská anketa
o nejlepšího zpěváka, našeho zpěváka,
že by to vyhlásil Mladý svět
a že by to byl zpěvák Mladého světa.
Není to dávno, co má brada byla holá.
Protože jsme přišli na to pískátko, na toho slavíka,
tak jsme si řekli, že to bude tedy slavík skutečně,
ale že ho pokovujeme aspoň, aby to trochu vypadalo.
Menší, to bylo tak do kravaty nebo do klopy.
Větší, to byl závěsný pro děvče, závěsný na řetízku nebo na špagátu.
Já nevím, na kolik jsme tenkrát měli.
Další věc, která byla, vytvořit emblém Zlatého slavíka.
To zase spadlo na mě, takže to byla takové tělíčko,
k tomu hlavička, zobáček, vzadu ocásek, na kterém bylo MS.
Nejspíš si pak koupí lóži v kině,
jak hrabě Monte Christo a ta vévodkyně.
Hlasovalo 787 čtenářů Mladého světa a pořadí bylo takové,
jak jsem se dočetl a jak jsem vystudoval
v tisících stránkách Mladého světa. Vyhrál Waldemar Matuška,
což byla úplná bomba, a jenom to dosvědčuje to,
že byla obrovská vlna malých divadel a Semaforu.
Mezi dvaceti nejpopulárnějšími písničkami toho roku
bylo deset autorské dvojice Šlitr - Suchý.
Tu krásu nelze popsat slovy.
Je to královna ze Sáby.
Mělo to velký ohlas.
Ta sekretářka Eliška Stodalová toho měla pořád plný stůl.
Náklad časopisu stoupl, mělo to všechny atributy,
které to mělo mít, které se od toho čekaly,
že se zvedne náklad,
i když my jsme tenkrát měli velmi slušný náklad.
To byl časopis, to byl určitý fenomén v 60. letech.
Zdá se mi, že jsem motýl, který si vzal do hlavy,
že lítat z kytky na kytku ho vlastně nebaví.
My jsme měli i sloupec zpěváků.
Začínal tam, myslím, Pepík Zíma na tom sloupci.
Pak se tam později objevili i ti zpěváci,
kteří byli ze Semaforu,
že to nebyla jenom Simonová, že to nebyl jenom Chladil,
ale začali se tam objevovat tito zpěváci.
My jsme byli pořád v nějakém problému.
Já si vzpomínám, že do toho sloupce měl jít Walda
a že měl zrovna nějaký průšvih, takže jsme ho tam nemohli dát.
Dal se tam až později. Prostě takhle to bylo.
Možná že je zajímavé, že první ročník Zlatého slavíka
Karel Gott dostal tři hlasy, tři čtenářské hlasy,
a tudíž se neobjevil vůbec ve výsledcích.
Potom jako bomba v následujícím roce už vyhrál.
Sotva dostal stádo krav, tak jak to žádal dobrý mrav,
on u každé se zastavil a slušně se jí představil.
To byl velký nástup, ale skutečně to bylo
celou vlnou té nové pop music a té nové kytarové hudby,
která tady začala, a i když on měl ten klasický hlas,
tak stejně reprezentoval tu novou vlnu malých divadel.
Karla Gotta místy nebylo pod přívalem
okolostojících ani vidět
a po skončení podpisování se přiznal,
že takový nápor už dlouho nezažil.
Ale s přihlédnutím k tomu, že vše se odbývalo v Lázních I,
bral to jako součást léčebných procedur.
V následujících letech vzrostla popularita Zlatého slavíka.
Nikdo to nečekal a nikdo to ani nechtěl,
protože to měla být hra pro čtenáře.
Předpokládalo se, že třeba za rok za dva skončí a jde se dál.
Ale právě tím, že to byla první anketa
a jediná taková anketa o popularitu,
což popularita tady byla nechtěná, všechny hvězdy se popíraly.
Svět je krásnej, svět je zlej, hej, Jude, věř v něj.
Pak ale přišel zlom, protože přišla doba normalizace.
Začaly do Zlatého slavíka takové zásahy shora.
To znamená, že redakce musela upravovat pravidla Zlatého slavíka.
Vymyslelo se tam někdy, to jsem tam ještě nebyl,
aby se omluvilo to, proč tam není Marta Kubišová,
tak se vymyslelo pravidlo, že ten člověk,
který chce být v žebříčku Zlatého slavíka,
musí ten rok veřejně vystupovat. To byl problém,
protože koho nechtěli pustit na veřejnost,
tak nedostal ty zkoušky, nebo že neměl natočenou desku.
Je nebezpečné dotýkat se hvězd
na zem spadlých, na zem spadlých z nebe.
Je nebezpečné dotýkat se tebe.
Kde jste vlastně tu cenu za třetí místo přebírala?
Byla nějaká slavnost, nebo to bylo někde v kanceláři Mladého světa?
Když jsem vyhrála já svého prvního Zlatého slavíka,
to bylo v době, jinak bych neměla šanci,
když to bylo s kluky, tak byl vždycky Waldemar nebo Karel Gott,
ale když potom dali ženy zvlášť a muže zvlášť,
tak poprvé jsem vyhrála v roce 1964.
Tehdy jsme měli takové srocení Zlatých slavíků v Jeseníku,
kde byl koncert, točila to tam televize.
Bylo to tam docela fajn.
Vidím jako dnes, byli jsme ubytováni v jednom sanatoriu.
Měli jsme všichni pokoje vedle sebe
a z pokojů se vycházelo na takovou terasu nebo na střechu.
Bylo nádherné počasí a já jsem vyšla ven na terasu
a teď jsem slyšela ze všech pokojů šílené odkašlávání.
Já jsem si říkala: Tohle jsou zpěváci?
To je jako v tuberáckém sanatoriu.
Nejsou Hradčana jako Hradčana.
Mluvím o téhle fešácké zelené stokoruně.
Do oběhu se dostala v roce 1962. To tehdy byla bankovka.
Co byste řekla, kdybych vám zaplatil takovou bankovkou?
Co bych na to řekla? Že bych vám ji už fakt nevzala.
Nevzala. A kdy se s ní asi tak platilo? Vzpomenete si?
Počkejte.
To bylo kolem roku 1965?
První duben začal radostně.
Od samého rána vyhrávaly na ulicích hudby.
Přivítali jsme všichni radostně rozhodnutí strany a vlády
o dalším snížení cen průmyslového zboží a potravin.
Ulice byly plné lidí. Vždyť se bylo také na co dívat.
Bohatý výběr zboží za podstatně nižší ceny přilákal kdekoho.
Dobře jsme pracovali.
Proto mohla naše vláda již potřetí
od měnové reformy snížit ceny.
Je to především zásluha naší poctivé práce.
Při nechvalně známé peněžní reformě v roce 1953
byly uvedeny do oběhu mince, bankovky a státovky
vyrobené narychlo v Sovětském svazu,
které nesplňovaly výtvarně ani technicky tehdejší standardy,
na které bylo zvyklé naše obyvatelstvo.
Proto Státní banka československá už od začátku 50. let
činila pokusy o jejich náhradu nějakými novějšími bankovkami.
První naši stokorunu vytvořil Alfons Mucha v roce 1919.
Na druhé se poprvé objevil Pražský hrad
a pro Československou republiku ji vytiskla
American Bank Note Company. Třetí je dílem Maxe Švabinského.
Dosud používaná v pořadí devátá stokoruna dosáhla rekordu.
Je v oběhu už skoro 27 let.
V roce 1959 byla vypsána nová soutěž.
Návrhy byly vystaveny ve dvoraně Státní banky československé
a posléze ve třech velkých pražských závodech,
kde se k nim pracující mohli vyjadřovat.
Ukázalo se, že oni při svých anketách
dali jednoznačně přednost návrhu Františka Heřmana,
který v té soutěži původní získal
pouze jednu z pěti cen ve výši dvou tisíc korun.
Zajímavé je, že se jednalo o návrh výtvarníka amatéra,
neboť František Heřman byl plukovníkem
Československé lidové armády, který sloužil v té době v Táboře.
Byl to inženýr a kresličství se učil v soukromé průpravě.
Ten návrh ovšem zaujal celkovou kompozicí
a také obdivuhodnou propracovaností.
K Hradčanům, resp. oblakům nad nimi se váže jistá historka.
Ano, váže se k ní legendární historka,
kdy osobně ministr financí se domníval,
že oblaka nad Prahou jsou příliš smutná a ponurá,
a proto prosil, aby byly obláčky provedeny tak,
aby dělaly dojem veselých hravých beránků.
-To už jsou tyto. -Tady máme upravené beránky.
Na definitivní bankovce jsou ještě trošku jiné,
tak jak byly upraveny při rytí bankovky ve Státní tiskárně cenin.
Byl to výrok, který se potom stal
ve Státní bance československé na dlouhá léta legendární.
Vzpomenete si, jak vypadala československá stokoruna?
Vzpomenu. Zelená plachta taková.
-Plachta? Proč plachta? -Byla velká.
A co bylo na rubu? Na líci?
Nějaká dělnice taková myslím, že tam byla se šátkem.
-Na líci nevím už teď. -Tak já vám ji ukážu
a vy mi za to řekněte, co se vám přitom vybaví.
Komouši. Karlův most tady.
-Prostě staré časy. -Staré časy?
Za tu stokorunu kam bych se tehdy svezl třeba tady po Praze? Daleko?
-Myslíte taxíkem? -Taxíkem.
Hodně daleko. Přes celou Prahu.
Na základě rozhodnutí o realizování návrhu
Františka Heřmana byla připravena realizace, zahájena výroba
a bankovka byla dána do oběhu k 1. prosinci 1962.
Obíhala až do 7. února 1993, takzvané měnové rozluky,
tedy oddělení samostatné české měny
a samostatné slovenské měny od bývalé měny československé.
Sledujeme výrobu nejmladší československé bankovky,
pětisetkoruny.
Jejím zavedením se omezil počet stokorunových bankovek,
které jsou v oběhu.
Kdybychom je poskládali na sebe, snížil by se sloupec
z původních dvaceti pěti na šestnáct a půl kilometru.
Po víc než prvních deset let existence této stokoruny,
konkrétně od roku 1953 až do roku 1973,
byla stokoruna nejvyšší nominální hodnotou.
Teprve v roce 1973 byla vydána pětisetkoruna
a teprve v roce 1985 tisícikoruna.
Vést děti k vlastním úsporám je jistě vhodné.
Problematické je však, zda mají skladovat mince,
které tolik potřebuje náš denní život.
Na koloběžku se dá našetřit docela jinak.
V žádném případě však tím není míněno,
že si peníze budete vyrábět sami
jako nežádoucí autoři těchto padělků.
Tady jich taky pár máte, ale to nejsou padělky.
To nejsou padělky v trestněprávním smyslu.
Jedná se o takzvané padělky bez podvodného úmyslu
čili jak my říkáme reprodukce nebo napodobeniny peněz.
Nikdo s nimi nechtěl platit.
Primárně nebyly vyrobeny za účelem udání do oběhu místo pravých peněz.
Jedná se o různé pracovní či politické agitace, propagace,
filmové a divadelní rekvizity, žertovné předměty a podobně.
Ale v některých případech se vyskytly případy
jejich dodatečného zneužití v peněžním oběhu,
takže s některými z nich skutečně byl učiněn pokus zaplatit.
Ahoj, maminka šla nakoupit a já tady číhám.
Tak číhej, číhej. A na koho číháš?
Jednoduše řečeno zejména díky politickým zásahům
do tematiky bankovek a do jejich ideového řešení
byl výsledek přípravy nových emisí velmi tristní
a velmi dlouho se nedařilo vybrat vhodná témata tak,
aby mohly být emise nahrazovány častěji.
Stokoruna byla také velmi častou filmovou rekvizitou.
Asi nejvíc těchto bankovek se objevilo
ve snímku Jak se krade milion.
Za týden, v roce 1963, si obuji něco pohodlnějšího.
Vezmu si botasky. A těším se na vás.
Skryté titulky: Věra Kotlínová Česká televize, 2013