Před 52 lety, přesně 12. dubna, ohromila svět zpráva o letu
prvního člověka do vesmíru. Pouhých 16 dnů po návratu z kosmu
byl už Jurij Gagarin na návštěvě Prahy.
Asi tušíte, že dnes budeme v Retru mluvit o roce 1961.
V tomto roce v Jablonci slavili 150 let jablonecké bižuterie
a ve Vysokém Mýtě byl poprvé vyroben autobus řady Š11.
Dnes se dozvíte, jak si užíval slávu
první člověk ve vesmíru Jurij Gagarin.
Je třeba říci, že ho to otravovalo.
Zjistíme také,
za kolik korun se prodával slavný autobus Karosy Š11.
Vemte si, že ten autobus stál 520 000 korun.
A připomeneme si argumenty komunistů,
proč zrušit staletou tradici výroby bižuterie na Jablonecku.
Říkali tomu kapitalistický přežitek.
Naše ženy nepotřebují se zdobit tímto způsobem.
Píseň Pozdrav astronautovi prý zazněla z rádia
během dvou hodin poté, co se soubor Gustava Broma
dozvěděl o letu Jurije Gagarina do vesmíru. Vzpomínáte?
Celý svět slyšel tu zprávu TASSu.
Celý svět zanechal hovorů.
Celý svět vyskočil od rozhlasu a zdvihl pohledy nahoru.
Dobrý den, majore Gagarine.
Tak jsme se tedy už dočkali.
Celý svět připil vám rudým vínem.
Lidé vám zezdola mávali.
Gagarinův let byl jakýmsi vyvrcholením první etapy
vývoje kosmického výzkumu v Sovětském svazu.
Start kosmické vícestupňové rakety byl úspěšný.
Když kosmická loď získala první kosmickou rychlost
a oddělila se od posledního stupně nosné rakety,
zahájila let kolem Země.
Ta první etapa, to byl let prvního sputnika v roce 1957,
který přirozeně ochromil světovou veřejnost,
protože to nikdo tak rychle a v takovém rozměru nečekal.
Následovalo potom několik dalších experimentů,
několik dalších startů, až přišel ten duben,
kdy v roce 1961 Gagarin odstartoval a oblétl zeměkouli.
Hovoří major Jurij Alexejevič Gagarin.
HOVOŘÍ RUSKY HOVOR JE NESROZUMITELNÝ
28. dubna 1961 přiletěl Jurij Gagarin
pravidelnou leteckou linkou na ruzyňské letiště.
Byla to jeho první zahraniční cesta po návratu z kosmu.
Celý svět vyskočil od rozhlasu...
Nedá se říci, že tady byl nějaký důvod.
Spíš v té době byly velice vřelé vztahy
mezi Antonínem Novotným a Nikitou Chruščovem,
tak možná že z tohoto důvodu letěl Gagarin nejdřív do Prahy.
Na letiště v Ruzyni přišlo 20 000 lidí.
Mám pocit, že lidé to nevnímali tak jako Chruščov.
Nevnímali to jako vítězství socialismu nad kapitalismem,
ale brali to velice racionálně.
Tak první člověk se dostal do vesmíru. Sláva!
Gagarin se v Praze setkal s obrovským nadšením lidí.
To bylo nepředstírané,
protože národ tenkrát se velice zajímal o tyto věci.
Sovětský vůdce využil letu prvního člověka,
letu Gagarina, k propagaci sovětského systému.
To už udělal po startu prvního sputnika.
Byla to obrovská politická věc.
Bylo to obrovské politické vítězství
Sovětského svazu nad Amerikou, která si pořád myslela,
že je nejlépe technicky vybavenou zemí na světě.
Jurije Gagarina čekalo po přistání slavné uvítání v Moskvě.
A nejen v Moskvě. Vítal ho celý svět.
HOVOŘÍ RUSKY
První vesmírný kosmický let na světě se uskutečnil
na sovětské kosmické lodi 12. dubna 1961.
Gagarinova cesta z letiště do Prahy do města,
ta byla celá obstoupena lidmi.
Veliké zástupy se jich tam sešly, aniž by je tam někdo komandoval.
Tenkrát ten zájem byl skutečně takový,
že se národ sebral a šel se dívat na Gagarina.
Jezdil po mnoha zemích. Všude byl vítán
nejvyššími činiteli, prezidenty, králi i královnami.
Je třeba říci, že ho to otravovalo,
protože na něco takového nebyl zaprvé zvyklý,
zadruhé to nebylo to, co on očekával od života.
A tohle je nesmírně vzácný snímek z přivítání prvního kosmonauta
majora Gagarina na Kubě. Dostali jsme ho sice trochu pozdě,
ale prudký tropický liják udělal z přijetí tak srdečnou
a ohromnou záležitost, že ji rádi uvádíme ještě nyní.
A teď už se dívejte, z jakého těsta jsou sovětští astronauti
a jací ohromní lidé dělají socialismus na Kubě.
Vědecká veřejnost celkem z toho žádný velký požitek neměla,
protože to byla záležitost společenská.
V současné době návštěvy kosmonautů,
které tady bývají také poměrně časté,
nemají takovou publicitu, ale zato bývají odborně zajímavější.
HOVOŘÍ RUSKY
Dovolte mi vyjádřit hlubokou upřímnost,
srdečné uznání všemu bratrskému československému lidu.
Se Sovětským svazem na věčné časy! Se Sovětským svazem na věčné časy!
Jurij Gagarin sem potom přijel ještě jednou,
a to v létě 1966 jakoby na dovolenou.
Ve skutečnosti to byl chudák, protože si ho neustále půjčovali
různí političtí potentáti, kteří s ním chtěli mluvit,
přiťuknout si vodkou, vyfotografovat se.
Koncem dubna 1961, když tady byl Gagarin poprvé,
tak v podstatě s ním byly pouze oficiality.
Nevzpomínám si, že by s ním někdo měl nějaký rozhovor.
Když tady byl podruhé v roce 1966, tak mám pocit,
že už o rozhovor s ním nikdo nestál
s výjimkou nás v redakci Mladé fronty.
Nesmíme zapomenout, že v roce 1966 pořád
byl Gagarin ten člověk, který obletěl jednou Zemi,
kdežto jeho následovníci už létali okolo Země i několik dnů,
takže z toho hlediska byli zajímavější a možná i slavnější.
Pane Pelčáku, vy jste v roce 1972 studoval
na Vojenské letecké akademii Jurije Gagarina v Moskvě.
Jak moc jste tam vnímal jeho osobnost, jeho kult?
Byla tam třeba nějaká pamětní místnost?
Já vás musím trošku opravit.
Nebylo to v Moskvě, ale bylo to v Moninu.
Na ruské poměry můžeme říci, že to je v Moskvě,
protože Monino je vzdáleno asi 40 kilometrů východně od Moskvy.
Akademie, která je pojmenována po Gagarinovi,
protože Gagarin se tam učil, i když on přišel do oddílu
kosmonautů coby mladý chlapec, nadporučík, nezkušený letec,
ale potom se vypracoval a po letu i studoval
v této akademii a převzala jeho jméno.
Vojenská letecká akademie Jurije Gagarina.
Nějaká ta pamětní místnost nebo nějaký jeho otisk na té škole?
Má tam bustu, památník, u které se obvykle absolventi fotí.
Já mám také fotografii, kdy tam stojí pětice Čechů,
zrovna ukončili studium v roce 1976,
tak jsme vyfoceni před sochou Gagarina.
To je takový symbol velice pěkný.
A vnímal jste to, že jste jeho následovník,
v době, kdy jste se připravoval na start do kosmu?
Vnímal... Víte, když jsem studoval v akademii,
tak jsem to nevnímal, protože to mě vůbec nenapadlo,
že by další etapa mého života mohla být příprava
na let do vesmíru, ani jsem o tom neuvažoval.
Až potom když jsme ukončili školu, jsme se vrátili zpátky
do Československa, tak jsme byli pozváni,
nejen já a moji spolužáci, ale ještě spousta jiných pilotů,
do Ústavu leteckého zdravotnictví k lékařským prohlídkám v domnění,
že se jedná o nové typy letadel. To je pravda,
že měla přijít letadla Mig-23 v té době, tak jsme říkali:
To je paráda, to jsme borci. Jdeme na nové mašiny.
Ale nebyly to nové mašiny.
Byla to raketa.
O co jde, nám řekli,
až když nás bylo posledních osm ve výběru.
Otázka zněla: Chceš, anebo nechceš?
Jak jste dlouho váhal?
Nikdo neváhal. Všichni řekli, že chtějí.
Bylo to fakt překvapení pro vás, že jste si z toho sedl na zadek?
Bylo. Na zadek ne, ale bylo to překvapení.
Všichni ti, kteří to už věděli, řekli:
Nikomu to neříkej! Ani doma to nesmíš říci.
Když jste se to dozvěděl, byl to třeba nějaký moment,
že jste si na Gagarina vzpomněl nebo že jste si řekl,
čím on vším musel projít před vámi?
Musíme si přiznat, že Gagarin je symbol.
Je to první člověk, který 12. dubna 1961 vzlétl do vesmíru.
Já jsem měl potom tu možnost a tu čest,
že jsem se s jeho kamarády, s jeho spolužáky
v hvězdném městečku denně setkával.
-S kým jste se tam potkal? -Denně jsem se potkával
třeba s Alexejem Archipovičem Leonovem, známý kosmonaut,
Bykovským, občas jsem viděl i Valentinu Těreškovovou,
která sice tady nebydlela, ona bydlela v Moskvě,
ale přijela, s Popovičem atd.
Gagarina jsem bohužel nezažil, protože ten byl v té době po smrti.
Vyprávěly se tam nějaké historky o něm?
Když jste se tam tak sešli, veselili,
jestli padla i nějaká šťavnatá historka?
Tak jako slyšel, ale to je nevhodné tady vykládat.
Ani se nedá nastínit?
To si vykládají jenom chlapi v hospodě u piva.
Ale ne do televize.
Původně měla sloužit městské hromadné dopravě v Praze.
Postupně ale ovládla nejen většinu československých měst,
ale i linkovou a dálkovou dopravu.
Slavná Š11 se vyráběla ve Vysokém Mýtě a asi se najde
jen stěží někdo starší dvaceti let, kdo by si na ni nepamatoval.
Na našich ulicích se nedávno objevil nováček.
Pohodlná sedadla a dostatek míst k stání
předurčují autobus hlavně na městskou dopravu.
Autobus ŠM11 se vyvíjel z toho důvodu,
že v 50. letech začala Praha mít neobyčejné nároky na dopravu.
Bylo potřeba urychlit nástup a výstup cestujících.
Proto byl nový autobus opatřen předními nástupními dveřmi
v předním převisu a výstupními dveřmi ve středu autobusu
a v zadní části na zadním převisu.
Pro pohodlí cestujících byl také nový autobus vybaven
vzduchovým pérováním,
s kterým si Karosa nevěděla rady snad dva roky.
Autobusy pro velkokapacitní využití byly stavěny
řádově pro 90 cestujících v tom velkokapacitním autobusu.
Jak známe podmínky Česka, tak tato maximální přepravní
kapacita se kvůli úsporám překračovala.
Nebyl vůbec žádný problém napočítat v pražské dopravě
ve špičkách 160 lidí v jednom autobuse.
Tyto autobusy řady Š byly tak pokrokové,
že v Evropě nebyl srovnatelný autobus,
který by byl vyráběn s tak nízkými náklady na výrobu.
Vemte si, že ten autobus stál 520 000 korun.
Dneska mluvíme o milionových částkách.
Autobusy řady Š jezdily prakticky po celé Evropě.
Ony nejezdily jenom do zemí, kde se podařilo ty autobusy prodat.
Ony jezdily i v zemích, do kterých jezdili naši turisté,
takže nebyl problém potkat náš autobus ve Francii,
v Itálii, ve Španělsku, po celé Evropě.
Byl velmi vyhledávaným z toho důvodu,
že v dálkovém provedení měl velmi nízkou spotřebu.
Dvacet až dvacet čtyři litrů nafty na sto kilometrů.
I když železná opona prakticky bránila tomu,
aby se daly tyto autobusy exportovat do zemí,
jako je Itálie, Francie, Německo a podobně,
protože jistě by byly konkurenceschopné za tu cenu
s těmi parametry, které měly,
a tak jsme měli trhy jenom směrem na východ.
Řádově jich bylo vyrobeno asi 26 000 kusů,
což je na autobus, který nahrazuje pět osobních automobilů
z hlediska pracnosti, tenkrát nahrazoval, ohromný kus výroby.
Bylo hezké, že tento autobus se udržel až do 90. let na trhu
jako technicky schopný, kapacitně schopný i hospodárný.
Nikdo přesně neví, proč v roce 1961 slavili
v Jablonci 150 let jablonecké bižuterie.
Podle doložených zpráv totiž počátky tohoto odvětví
sahají až někam do 17. století.
Jablonecká bižu je ale známá dodnes,
i když po roce 1948 měla být zrušena jako buržoazní přežitek.
Jsme malé skleněné perličky. Lesklé, třpytivé.
Každá jsme jiná. Všelijak složeny tvoříme
nejrozmanitější náhrdelníky, náramky, obrazce.
Zdobíme ženy na celém světě, šíříme slávu našich tvůrců.
Výtvarníků, sklářů, pasířů.
Rok 1948, neb jsem starý a pamatuji si únor.
Vlastně tady prohlásili ti předáci,
že se tady bižuterie vyrábět nebude.
To bylo jednoznačné tenkrát po únoru.
Socialistická žena nepotřebuje bižuterii.
Stačí, když se bude oblékat podle dostupné módy apod.
Říkali tomu kapitalistický přežitek.
Naše ženy se nepotřebují zdobit tímto způsobem.
Z celého světa se na nás jezdí dívat do Jablonce nad Nisou,
kde byla jako každoročně otevřena výstava Bižuterie pro celý svět.
Nakonec to dopadlo tak, že tady byly stovky drobných výrobců.
Ti skončili svoji činnost.
Naštěstí převládl zdravý rozum, došlo k podpoře toho průmyslu
a myslím si, že toho nikdy republika nelitovala,
protože přinášel až dvě miliardy obratu ve staré měně.
Takové krásné věci vyvážíme do 115 zemí.
Za posledních devět let se export jablonecké bižuterie zdvojnásobil.
Produkce byla určena z 90 procent pro vývoz.
Vývoz směřoval zejména do kapitalistických států,
a to něco víc než dvě třetiny.
Ta jedna třetina směřovala z velké části do Sovětského svazu.
Ještě do kapacit promlouval Blízký východ.
Saúdská Arábie, Libanon, kde byly ty artikly pořád stejné,
vlastně náboženského charakteru.
I v mezinárodní konkurenci československá bižuterie
obhájila prvenství ve světě.
Ve zdejším průmyslu pracovalo kolem 20 000 lidí.
Někdy se uvádělo dokonce až ke 30 000.
Nebyl nedostatek, ale bylo to velice zdlouhavé.
Byly velké problémy s dodržováním dodacích lhůt,
protože zboží jste musel na příslušnou sezonu lidem dodat.
Z Ameriky přijel zákazník už v červenci.
V srpnu musel mít své vzorky v nějakém větším počtu,
čili muselo se to vyrábět. V říjnu už se muselo zboží posílat.
S velkou objednávkou jablonecké bižuterie
přijel pan Malberk z Dánska osobně.
Z množství nejrůznějších vzorků nemusel vybírat dlouho.
Ale měl speciální přání. Vyměnit spojovací korále za větší.
Ještě před rokem by to byla pro Jablonecké
práce na dlouhé lokty. Složitý administrativní aparát
musel realizaci nového vzorku nejdříve schválit,
účtárna vykalkulovat novou cenu
a teprve za několik týdnů mohl zákazník dostat nový vzorek.
Dneska se jde pan Malberk jen naobědvat
a po černé kávě si už může nový vzorek prohlédnout
i s novou cenou.
My jsme pracovali s desítkami obchodních zástupců
a s tisícovkami zákazníků.
Díky dobré organizaci v Jablonexu jsme nevynechali prakticky
ani jednu zemi na světě, takže celosvětově jsme pokryli
poptávku bižuterie a figurovali jsme na předních místech
mezi světovými vývozci po celou dobu.
Velkou konkurencí bylo v té době západní Německo, Rakousko,
ale už začínala pomalu se rodit
i vážnější konkurence pozdějších let.
A sice asijská - Tchajwan, Hongkong i kontinentální Čína.
Byli i tací, že si od nás ty vzorky vzali a tam si je nechali udělat.
Měli jsme jednu výhodu. Na rozdíl od konkurence
jsme pokrývali celý bižuterní sortiment.
To znamená, že u nás našli všechno, to, co jinak museli hledat
v jednotlivých zemích podle toho, jaká byla nabídka.
V Smržovce, to je městečko tady odsud asi 5 až 6 kilometrů,
byl hlavní artikl knoflíky a lustrové úvěsy.
Když se řekne Jablonec jako město a blízké okolí,
tak to byla kovová bižuterie.
Skleněná byla situovaná spíš k Železnému Brodu.
Bratříkov, Těpeře, to jsou vesničky tady v okolí.
Tam byla soustředěna výroba komponentů.
V Jablonci se pořádaly v pravidelných tříletých
intervalech výstavy jablonecké bižuterie,
kde populární formou docházelo k propagaci bižuterního zboží.
Samozřejmě na tyto výstavy byli zváni hlavní zástupci,
zákazníci a partneři ze socialistických zemí.
Ovšem peníze nebo také devizy je možno vydělat
všelijakou lidskou šikovností. Tahle se nazývá bižuterie.
Bijoux de Bohéme, česká bižuterie.
Výstavy jsme pořádali v hlavních odbytových zemích.
Uvedu příklad.
Spojené státy americké, Kanada, Francie,
v Evropě zejména Francie, ale i západní Německo,
Rakousko, Španělsko.
Taková zvláštnost, o které je možná dobře se zmínit,
byly zásilky do Spojených států.
V té době byl zákaz dovozu hotové bižuterie do Spojených států.
My jsme tam měli jednoho zákazníka, nemalého,
který si tady podle našich i svých návrhů nechal vyrobit
bižuterii a vozil ji na jeden z ostrovů v Karibiku
bez ukončení, bez těch malinkých dílečků.
Ty si nechával posílat zvlášť v krabičce.
Tam černošky dokončovaly výrobek a ten výrobek šel
do Spojených států jako výrobek z Karibiku.
Za týden se potkáme v roce 1962.
To se mimo jiné konal první ročník Zlatého slavíka.
Tak se mějte hezky a na viděnou.
Skryté titulky: Věra Kotlínová Česká televize, 2013