Byl to, milí přátelé, veliký rok.
A teď, když už se nám vlastně zapisují do paměti události
posledních dnů tohoto roku 1960, není divu,
že si člověk trochu zavzpomíná,
zvlášť na konci tohoto jubilejního roku.
Dobrý den. Víte, kdy byla dokončena elektrifikace Československa?
Bylo to v roce 1960.
V témže roce vznikla skupina Spirituál kvintet
a veřejnosti se poprvé představila tramvaj T3.
Do nejzapadlejších slovenských vesnic přijde světlo.
Tak to slíbil dvouletý plán Gottwaldovy vlády.
Chceš-li přežít rok 2000, odzkoušej.
Elektrický drát má na každém konci dva i tři konce.
Pan Nepil věděl všecko. S ním byla bezvadná domluva.
Kdepak všechny květy jsou? Stále chtěl bych znát.
Tenkrát jsme neměli konkurenci, byli jsme první kapela toho,
čemu se dneska říká folkový styl.
U nového typu, který byl vyroben ve Vagonce Tatra,
se pamatovalo hlavně na pohodlí cestujících.
Toto vozidlo bylo prvním svého druhu,
které se objevilo na ulicích. Vzbuzovalo velkou pozornost.
To byl ten slavný den, kdy k nám byl zaveden elektrický proud.
To se zpívá v jedné známé písničce a je to pravda.
Připojení obcí a vesnic k elektrické rozvodné síti
se opravdu oslavovalo. A všechno vyvrcholilo v roce 1960,
kdy byla elektrifikace Československa dokončena.
Vesničky pod východními svahy Karpat
jsou dosud bez elektrického světla.
Jen obec Ulič má malou vodní elektrárnu.
Ta však v zimě stejně zamrzá. Ale i tady se všechno změní.
Pracovníci košických energetických rozvodných závodů zahájili
rozsáhlou elektrifikaci odlehlých míst východního Slovenska.
Elektrifikace měla za úkol elektrifikovat
jednotlivé části naší krajiny. Vesnice byly až později,
ale ze začátku se elektrifikovalo hlavně ve větších městech.
Byl to ten slavný den,
kdy k nám byl zaveden elektrický proud.
Střídavý, střídavý, silný elektrický proud.
Střídavý, střídavý, zkrátka elektrický proud.
Na přelomu 19. a 20. století tady byly rozpory,
jestli bude stejnosměrný proud nebo střídavý proud.
Byly tady dokonce dvě naše velké osobnosti.
To byl František Křižík.
Ten prosazoval spíš stejnosměrný proud.
Měl technický spor s panem Emilem Kolbenem,
bývalá pražská fabrika Kolben Daněk,
který prosazoval střídavý proud.
Kolben Daněk měl totiž větší pravdu,
protože dodneška se užívá střídavý proud.
Vesnice Slatinka u Zvolena je jedna z mnoha slovenských vesnic.
Léta se zde svítilo jen petrolejovými lampami
a dodnes se tak ještě někde svítí.
Ale Slatinka předběhla některé slovenské vesnice.
Dobrovolná brigáda pražského primátora doktora Vacka
sestávající z pražských dělníků věnovala Slovákům své prázdniny
a přinesla jim elektrické světlo.
Ocitli jsme se na rozvodně Sušice,
která byla dána do provozu 29. ledna 1959.
Tady vidíte ještě původní panel prakticky z roku 1959
bez jakýchkoliv změn,
který je využíván až do dnešní doby a je plně funkční.
Pamatuji si z vyprávění mého otce, který byl za první republiky
provozní zaměstnanec rozvodných plzeňských závodů,
že ještě po druhé světové válce, tedy po roce 1945,
mnoho vesnic nemělo elektřinu.
Na skalnatých svazích Oravy
vyrůstají konstrukce vysokého napětí.
Přichází nová krev pro život rodícího se oravského průmyslu
a pro družstevní vesnice.
Ani za vysokých mrazů se práce nezastavila.
Elektrifikace, která skončila v roce 1960,
byla velmi důležitá, protože když si uvědomíte,
co všechno na elektřinu je, a kdyby vznikl,
což bychom si nepřáli, ale Američanům se to
v New Yorku povedlo asi třikrát, kdy byl tzv. blackout,
tak najednou je lidská generace bezbranná.
Tady bych vám chtěl ještě ukázat pozůstatky
z dřívější doby týkající se bezpečnosti,
jakou formou byly zachyceny na těchto plakátech.
Dodržuj bezpečnou vzdálenost od vodičů.
Chraň svůj život.
Jedná se o bezpečné vzdálenosti různých napěťových hladin
při práci autojeřábem.
Další.
Chceš-li přežít rok 2000, odzkoušej.
Když můj otec poprvé rozsvěcoval elektřinu ve Vřeskovicích,
tak to byla velká událost. Byla to zajímavost,
kdy lidé k tomu přistupovali trošku s nedůvěrou,
protože nevěděli, co se bude dít.
Dřív se prakticky svítilo jenom petrolejkami,
loučemi ne, to bylo daleko dřív,
ale petrolejkami, takže elektřina nebyla.
Takže i pořadí důležitosti osob ve vesnici byl farář,
učitel, starosta, elektrikář.
Zlatá Baňa na východním Slovensku se už podruhé zapíše do historie.
V minulosti svou povstaleckou tradicí,
dnes tím, že to byla poslední obec v republice,
do které jsme zavedli elektřinu.
Staré petrolejky se zachovají už jen v kresbách dětí a dnem,
když se v domcích u cesty rozsvítilo světlo,
zařadila se naše republika
mezi nejvyspělejší země v elektrifikaci.
Pane Ungráde, vy jste režíroval večerníček Domeček U tří koťátek.
Jak se ten seriál dostal až k vám?
Já jsem byl zaměstnanec Animovaného filmu
Československé televize a ten seriál mi byl přidělen
v roce 1980 ke zpracování. Přípravy trvaly skutečně dlouho.
Prvních sedm dílů šlo do vysílání v roce 1983.
Na seriálu pracoval i pan Nepil. Proč jste si vybral právě jeho?
Pan Nepil už byl v té době známý jako ohromný vypravěč.
Taková poetika jeho jazyka mě zaujala.
Řekl jsem si, že to bude to pravé ořechové.
On byl ohromně zručný, ale jak víme,
na své chalupě dělal snad všechna řemesla.
Proto on také s velkou chutí práci na seriálu vzal.
Byla jednou tři koťátka, a když se z nich stala koťata,
trochu se zmohla a koupila si domeček, div ne vilu.
Jenomže se v něm četlo při svíčkách a vařilo jako za prababičky.
A pan Nepil věděl, jak se zavádí elektrický proud?
On to uměl?
Pan Nepil věděl všecko. S ním byla bezvadná domluva.
Pojďme si nakoupit něco elektrického,
ať nám to neskoupí někdo jiný, navrhl Mourek. A šli.
Nakoupí tisíce elektrických spotřebičů,
úplně všechno na elektriku,
ale to nejdůležitější, elektrika v domečku není.
Naštěstí na prvním sloupu pan elektrikář opičák spravuje.
Protože to je správný řemeslník a správný kamarád,
tak jim pomůže v domečku elektřinu zavést
a pak už to jde všechno ráz naráz.
Elektrický drát má na každém konci dva i tři konce,
a kdyby se to nesprávně přidělalo,
dělala by elektřina místo světla tmu a místo tepla zimu.
Když to vezmeme, tak celé poslání je velice aktuální,
protože lidé berou elektřinu jako něco samozřejmého,
ale ono to samozřejmé není.
Ta elektřina není ve spotřebičích, ale v té energii,
která nám občas schází nebo bude scházet.
Název nemusí vždycky odpovídat skutečnosti.
To platí i o skupině Spirituál kvintet,
u které se počet členů za posledních 53 let různě měnil.
Jedno je ale jisté. Poprvé ji diváci slyšeli v roce 1960.
Kdepak všechny květy jsou? Stále chtěl bych znát.
Máš ruce. Co víc chtít? Zkus lásku z dlaní pít.
Celá historie Spirituál kvintetu, původně kvartetu,
začala v roce 1960. Všichni jsme se znali
z vysokoškolského uměleckého souboru,
kde jsme zpívali klasiku, všelijaké lidové
a samozřejmě v té době, v roce 1960,
také mládežnické písně spřátelených zemí.
My jsme chtěli dělat trošku něco jiného.
Někdy v 50. letech do Prahy přijela americká černošská skupina,
která si říkala Every Man Opera,
která přijela do Karlína provést Porgy a Bess.
Aby si přivydělali, po pražských kostelích obcházeli v neděli.
Za to, co se vybralo, zpívali spirituály v kostelích.
Jak se začalo hrát, tak začali dělat tyto pohyby, swingovat.
Praktikábly na to nebyly zvyklé.
Ty byly dělané na bělochy, a tak to vrzalo strašně.
Pak začali tleskat sboristi a bylo to úžasné.
Bylo to něco nového pro mě a byl jsem vděčný,
když pak Jirka přitáhl pár spirituálů na zkoušky.
Tak jsme odposlouchali pár kousků.
Velmi brzo jsme pochopili, že to má svoje možnosti.
Pro nás byla cenná jakákoliv možná veřejná zmínka o svobodě,
o víře a o takových věcech, které byly tabu.
Mám dům. Chtěl bych žít, pane můj.
Černou zem dostat ven. Ven z okovů.
Když jsem Kvintet poprvé slyšela na konci 60. let,
vyšlo jim takové "ípíčko", to bylo se čtyřmi písničkami,
tak jsme si je s kamarádkou hrály doma.
Dávno, dávno, dávno vím, s kým se tajně vídat smím.
Pak jsem v roce 1973, tuším, začala zpívat s Nedvědy.
Tehdy se ta naše kapela jmenovala Toronto.
Přej si svět, tak jak ho chceš mít.
S nebem nad hlavou.
V roce 1974 jsme jeli na Portu do Svitav.
Tam v porotě, protože to byla soutěžní akce,
seděl můj manžel budoucí.
Zdá se, že jsme na něj zapůsobili mocným dojmem.
Po Portě nás Jirka přizval do společného programu.
Já čekám dál, až se k nám právo vrátí.
My jsme v roce 1969 sestavili první sestavu C & K Vocalu
a začali jsme se objevovat, my jsme se znali.
Je to krásná muzika. Já to měl rád.
My jsme tím vždycky začínali, než jsme pak dělali bigbít.
Já jsem věděl, mezi které lidi půjdu.
Náš svět ještě není, jen vody se pění.
Duch boží snáší se v tmách.
V září v roce 2004 mi telefonoval kamarád,
který opravuje basy.
Basy opravoval a servisoval i Dušanu Vančurovi.
Od něj jsem se dozvěděl, že Kvintet hledá někoho,
kdo by nastoupil na uprázdněné místo po Karlovi
a jestli bych se toho nechtěl zúčastnit,
což jsem samozřejmě chtěl, ačkoliv hned jak jsem řekl ano,
tak jsem o tom začal pochybovat, protože jsem si rozhodně
nedokázal představit, že bych měl hrát v kapele,
jako je Spirituál kvintet.
Dost možná jdem cestou, co nevede zpět.
Náš ráj je navždy ten tam.
Já jsem byla na dívčí pedagogické škole,
kde jsme byly čtyři kamarádky, které jsme milovaly hudbu,
a tak jsme se také o něco pokoušely s kytarou a zpívaly jsme.
Tam jsem vlastně poprvé slyšela
z nějakých nahrávek i Spirituál kvintet.
Pak mě Kvintet provázel jako posluchačku
a fanynku až doteď.
Dost možná jdem cestou, co nevede zpět.
Náš ráj je navždy ten tam.
Když jsem dostal první kazetu zároveň s dvojčetem k Vánocům,
tak jedno byl Žalman a druhé Spirituál kvintet.
To byl první zdroj této muziky. Je fakt,
že jsem se do nahrávek zamiloval už jako dítě ve 12 letech.
Jely vlastně pořád dokola, takže jsem vývoj kapely
nebo nahrávky v průběhu let sledoval.
Nikdy mě samozřejmě nenapadlo,
že bych snad někdy mohl se toho zúčastnit.
Spirituál kvintet měl to potěšení začínat v době,
kdy desky vypadaly takto.
Toto je naše první tzv. "ípíčko" se čtyřmi písničkami.
Ještě to nemělo ani individuální obal.
Skutečná elpíčka přišla později.
Toto je první elpíčko vydané v roce 1972,
které se jmenuje Písničky z roku raz dva.
Trošku netypické.
Začali jsme renesančními písničkami z loutnových tabulatur.
Nejprodávanější za celou dobu existence Kvintetu bylo elpíčko,
které se jmenovalo Šlapej dál.
Bylo vydáno mnohokrát, potom i jako cédéčko.
Toto je jediné za totality natočené anglické elpíčko
pro export, pro zahraničí.
Tady vidíte nejrůznější cédéčka, je jich mnohem víc.
My jsme natočili celkem asi 25 cédéček.
Zatím tu řadu uzavírá toto, kde vidíte na obalu
současnou sestavu, jmenuje se to Čerstvý vítr.
Dost možná jdem cestou, co nevede zpět.
Náš ráj je navždy ten tam.
Tři koťata, je to jedna konkrétní scéna z večerníčku.
-Z jakého dílu? -To vám teda neřeknu.
V každém případě vám řeknu, že seriál Domeček U tří koťátek
byl natáčen ve studiu Animovaného filmu.
To studio vzniklo v roce 1970 a při té příležitosti
vám hned představím kameramana nejen toho seriálu,
ale vůbec nejlepšího kameramana studia.
Tady byl problém s tím, že kočičky mají veliké hlavy k těm tělíčkům.
Když měly někde něco prolézt, nějakou dírou nebo se někam dostat,
tak to bylo složité,
jakým způsobem je tam animátor musel propasírovat.
To je zase specifikum kresby paní Zmatlíkové.
To je tak zvláštní stylizace figur, nenapodobitelný styl.
U realizace stejně jako u všeho je nějaký problém.
Když Jirka vzpomenul ty hlavičky, tak nakonec...
-Jsme se vypudrovali z toho. -Určitě.
-Vypudrovali. Co to znamená? -To je takové pořekadlo,
že jsme si s tím dokázali poradit.
Naštěstí jsme tam nemuseli řešit, jak ta elektřina běží.
-Toho jsme byli vystříháni. -A bál jste se toho?
Já se elektřiny bojím, ale u tohoto ne,
protože to všechno zabezpečil pan Nepil,
aby to odsejpalo bez úrazu.
Když vyšla první hvězda na nebi, poslechli si všichni večerníček
a pak šli spát a spali a spali, div že se neprobudili.
V Guinnessově knize rekordů jsou zaznamenána různá prvenství
a jedno z nich patří i tramvaji T3.
Československému výrobku, který byl poprvé představen v roce 1960.
I tady jde o bezpečnost, i když tak trochu jiného druhu.
Při zkoušce nového vozu tramvaje opatřeného ochranným rámem
to dopadlo dobře, i když jde jen o panáka.
Rok 1960 se zásadním způsobem zapsal do historie
městské dopravy nejenom v tehdejším Československu,
ale můžeme říci, že i v řadě dalších zemí Evropy,
protože spatřila světlo světa legendární tramvaj typu T3.
Na podzim roku 1960 byl první prototyp
objednaný pražským dopravním podnikem představen
na veletrhu v Brně a můžeme říci,
že se tam setkal s obrovským zájmem odborné i laické veřejnosti.
V městské dopravě u nás i v jiných státech úspěšně pomáhá
ČKD Tatra Smíchov. Při výrobě tramvají T3
používají v nejvyšší míře umělých hmot.
Celá přední část tramvaje je z laminátu.
Během roku 1961 se prováděly první zkušební jízdy.
Ty trvaly až do roku 1962.
Na zkušebních jízdách jsem se podílel jako zkušební řidič.
První tramvaje T3, prototyp, tak jak byl udělán v roce 1960,
měl malinko jiný interiér, než jak si možná Pražané představují.
U nového typu, který byl vyroben ve Vagonce Tatra,
se pamatovalo hlavně na pohodlí cestujících.
Laminátová křesla jsou v zimě elektricky vytápěná.
Střešní větrání přivádí v létě. do vozu čerstvý vzduch.
Sedmdesátikilometrová rychlost je příslibem,
že si o nějakou tu minutku pospíme ráno déle.
Teprve v roce 1964 se do T3 dostaly klasické
a mezi cestující veřejností velmi oblíbené laminátové sedačky.
Tramvaj dostala jiné osvětlení.
Nikoliv žárovkové, ale už zářivkové osvětlení.
Dostala také jiný způsob větrání
proti předcházejícím dvěma typům T1 a T2.
Dlouhá léta se tramvaje T3 vyznačovaly také tím,
že měly samostatné stanoviště pro průvodčího, jako vidíme tady,
protože až do roku 1974, kdy profese průvodčích skončila,
jízdenky pro jednotlivou jízdu se prodávaly přímo ve vozech.
Koleje v pražských ulicích patří od 9. května jen novým tramvajím.
I v nich to bude vypadat jinak.
Budou bez průvodčích, ale i bez samoobslužných pokladen.
Nahradí je malé, jednoduché označovací strojky jízdenek.
Prostor u řidiče se změnil zejména oproti tramvaji T1
podstatným způsobem.
A sice oddělení řidiče od vchodu tehdy neexistovalo.
Tady to bylo poprvé, co se něco takového provedlo.
Na podobě vozu se podepsali významným způsobem dva lidé.
Jednak to byl šéfkonstruktér inženýr Antonín Honzík,
který je duchovním otcem tohoto vozu.
Druhou, neméně významnou osobou byl designér František Kardaus,
který vtiskl tramvaji T3 nadčasovou podobu.
V roce 1962 skončily v podstatě zkušební jízdy.
Skončily neslavně.
A sice mojí bouračkou, kterou jsem ovšem nezavinil.
Když jsme se vraceli ze zkušební jízdy od Anděla
směrem do motolské vozovny, tak se mi podhodila
na křižovatce s Radlickou ulicí výhybka.
Místo toho, abych pokračoval rovně do Motola,
tak jsem odbočil doleva na Radlice.
Proti mně jel nákladní automobil naložený sladovnickým ječmenem.
Tam jsme se střetli.
Ječmen byl rozsypaný po celé křižovatce.
Díky tomu rozsypanému ječmeni se začalo říkat tramvaji Ječmínek
a já jsem dostal hrdý titul Jeho Výsost král Ječmínek.
Dny olympiády se blíží, a tak nastane potřeba přepravit
moskevskými tramvajovými linkami daleko více cestujících než dosud.
Tramvaje typu T3 vyrábějí závody u nás v Československu.
Závazek pracovníků ČKD Praha, závodu Tatra a Trakce zněl jasně.
Do 25. března vyrobit pro Moskvu 120 tramvají
a v dubnu dalších šedesát.
Tato tramvaj byla dodávána do 47 evropských měst.
Bylo vyrobeno téměř 14 000 tramvají tohoto typu od roku 1960.
Díky tomu byla tato tramvaj i zapsaná v roce 1988
v Guinnessově knize rekordů
jako v té době nejpočetnější vyráběný typ.
Nápis sedění i sezení je
podle pravidel českého pravopisu správný.
Za týden bude rok 1961
a my s Jurijem Gagarinem poletíme do vesmíru.
Skryté titulky: Věra Kotlínová Česká televize, 2013