Drazí spoluobčané, soudružky a soudruzi.
Při vstupu do nového roku 1959 dovolte mi,
abych vás co nejsrdečněji pozdravil a přál vám mnoho úspěchů
a spokojenosti ve vašem životě. Vstupujeme do nového roku
s důvěrou, ke které nás opravňují dobré výsledky práce
a celé naší činnosti v roce 1958. V nadcházejícím roce 1959
pracujme všichni společně tak, aby se dále upevňovala
jednota našeho lidu, aby výsledky naší práce
byly stále bohatší a naše republika byla ještě silnější.
Tři události, které se staly v roce 1959, přináší dnešní Retro.
Momenty, které i přes složitou dobu,
ve které se odehrály, stojí za trochu nostalgického vzpomínání.
Nejdříve si připomeneme jedno legendární nákladní auto.
Už jako tříletý jsem si říkal, že si takové auto jednou pořídím.
To jsem v té době samozřejmě nemohl tušit,
že se k tomu dostanu, a všichni se mi smáli.
Vydáme se za laureátem Nobelovy ceny Jaroslavem Heyrovským.
Narodil se šťastně do období přelomu tisíciletí,
kdy byl velký boom v určitém směru chemických a fyzikálních objevů.
A vrátíme se do doby vzniku divadla Semafor.
Jednoho dne se ohlásil Ústřední výbor KSČ,
Komunistické strany Československa, že se přijdou podívat,
a sice čtrnáct míst si zarezervovali.
Nejdřív se vydáme do světa motorů. Rok 1959 je totiž spojen
se zahájením výroby legendárního nákladního automobilu.
Vyrážíme za Tatrou 138.
Pro mě první setkání s Tatrou 138 bylo v roce 1967,
kdy jako voják základní služby jsem se u vojenského útvaru
s tímhle autem seznámil.
Mě udivila především aerodynamika tvarů.
To znamená, po legendární Tatře 111,
která měla takové tvrdé tvary, tak ta stoosmatřicítka,
to byl nádherný aerodynamický automobil.
Když jsem byl malý, tak se u nás stavělo sídliště panelové.
V podstatě ta auta jsem tam viděl všude kolem jezdit
a strašně se mi to líbilo.
Jezdil jsem s těmi šoféry po stavbách.
Bylo to nádherné. Strašně rád na to vzpomínám.
Už jako tříletý jsem si říkal, že si takové auto jednou pořídím.
Tenhle jeden karuselový soustruh sovětské výroby nahradí
tři soustruhy dosavadní konstrukce.
Nové Tatry typ 138 jsou už vyráběny
na nejmodernějších obráběcích strojích,
aby továrna stačila krýt tuzemské i exportní zakázky.
Zkoušky nového vozidla dokázaly, že Tatra 138 uveze
dvanáctitunový náklad i v tom nejtěžším terénu.
Sériová výroba nového typu postupně nahradí světoznámé stojedenáctky.
Tatra 138 vznikala v nelehké době, neboť bylo plánované hospodářství.
Jenom pár zasvěcených ví, že se vyvíjelo souběžně
s tímto autem i auto s označením T 137,
které mělo nosnost sedm až deset tun,
ale direktivním příkazem z vyšších míst bylo přikázáno,
aby tato vozidla s nižší hmotností vyráběl liberecký LIAZ.
V podstatě vzniklo jenom dvanáctitunové vozidlo
v nějakých 30 modifikacích a ve 21 druzích podvozku.
Tohoto vozidla bylo nakonec vyrobeno celkem 46 000 kusů.
Autorem designu kapoty a interiérů nebyl nikdo jiný než Zdeněk Kovář,
který se podepsal i na tvarech Tatry 603.
Nákladní automobil Tatra 138 ale nepřinášel jen zajímavý design.
Máme tady auta z druhé světové války.
Steyry, americké jimsy, ruské zisy apod.
A to jsou vrstevníci Tatry 111.
To je o tři kategorie níž co do výkonu
jejich benzinového motoru, kdežto tady je dieslový motor,
ale hlavně podvozek. Ten podvozek se přenesl
z legendární Tatry 111 do Tatry 138,
takže po stránce jízdních vlastností
tatrovky dodneška ve své kategorii nemají konkurenci.
Je to vzduchem chlazený osmiválec. Je to ve vojenském provedení,
takže pro nahřívání jsem si mohl pustit teplý vzduch,
aby to lépe chytlo. Je to vybavené servořízením.
Mělo to kompresor na stlačený vzduch.
To znamená vzduchové brzdy, vzduchové ovládání veškerých prvků.
Mělo to vodotěsný alternátor.
Na svoji dobu to bylo velice pokrokové.
Samozřejmě musíme vyzdvihnout
klasickou tatrováckou páteřovou koncepci podvozku.
To nemělo na tu dobu obdoby. To bylo nepřekonatelné v terénu
i při jízdě po silnicích, které tehdy byly ještě špatné.
V podstatě to auto bylo parádní
a taky mělo nemalé exportní úspěchy díky tomu.
Vyváželo se do zemí, jako je Švýcarsko, Německo, Rusko, Irán.
Dalo by se říci, že po celém světě ta auta jezdila.
Ve své kategorii se nemohla rovnat, neměla konkurenci.
Tatra je velice dobrá v lehkém terénu, polní cesty,
stavby a podobně, ale v tom úplně rozbahněném terénu
a ve vysokých terénních vlnách jsou lepší klasické vozy
s pevnými nápravami, protože nemají takzvaný páteřový rám.
To je ta roura, která vede podvozkem tatrovky,
na který jsou nezávisle zavěšena všechna kola,
protože když dojde k nějaké vyšší terénní vlně,
tak v podstatě tatrovka tu vlnu předními koly překročí
a zůstane viset na středové rouře, což je nevýhoda.
Ale když ten terén není až takhle extrémní,
tak zase naopak to nezávislé zavěšení kol,
které líp kopíruje terén, je daleko lepší.
Tatru mnoho z našich obyvatel zná podle výroby osobních vozů.
Není tomu již tak. Dneska Tatra vyrábí
z devadesáti procent program nákladních vozů
a chtěl bych se u tohoto programu trochu zastavit v historii,
v současnosti a ukázat tu nejbližší budoucnost.
Začalo to slavnou stojedenáctkou,
které bylo vyrobeno přes 40 000 kusů.
Ovšem přichází naši konstruktéři a kolektiv našich pracovníků
s novou řadou s označením 138. Jde v podstatě o nákladní vozidlo,
dvanáctitunu, konstruovanou pro terénní provoz.
Říkáme o tom, když tatra, tak terén, na silnici je drahá.
Těchto vozidel bylo v našem podniku vyrobeno také přes 40 000 kusů.
A tato vozidla šíří slávu práce českých techniků a konstruktérů
v celé Evropě, ve východní Evropě i na Dálném východě.
K této konkrétní tatrovce, ve které teď sedíme,
jsem se dostal zhruba před sedmi lety přes kamaráda,
který mi o ní řekl, že je na prodej u Příbrami.
Já jsem mu říkal, že sháním stoosmatřicítku vyprošťovák.
Tak jsme se na ni dojeli podívat a já jsem ji hned odvezl.
Stála tehdy nějakých 70 000 korun a byl to vrak.
Tato auta běžně v provozu najezdila 300 000 i 400 000 kilometrů
do nějaké větší opravy.
Je to vlastně velký osobák.
Akorát že tam si můžete rozdělit jednotlivé rychlosti,
že má terénní převod a silniční, který už se nepřepíná
klasickou pákou, ale právě elektrickým spínáním.
Pokud elektromagnetické spínání funguje, je lahůdka se autem svézt.
Když jsem před deseti lety přišel do muzea,
tak jsem si tuto tatru zamiloval. Řekl jsem si, že ji musím mít,
protože byla úplně jiná než ostatní.
Taky jsem neuměl nic řídit a bylo to moje první vozidlo,
které jsem řídil. Oproti osobáku je akorát rozdíl to,
že je obrovský volant a velké vůle na řazení.
Krásné ovládání, super řízení, bez problému.
30. října roku 1959 vznikla dnes už legendární divadelní scéna.
Toho dne mělo v divadélku Ve Smečkách premiéru představení
Člověk z půdy autorské dvojice Suchý - Šlitr.
Podívejme se, jaké byly začátky divadla Semafor.
Smích je, když hraje Horníček, Kopecký a ostatní členové souboru
nového pražského divadla Semafor.
Tento kolektiv si vzal na mušku v komedii Jiřího Suchého
všechno neživé a šedivé v umění.
Pane Suchý, my se s Retrem pohybujeme na konci 50. let.
Rok 1959.
Jaká vůbec byla atmosféra v Československu
a jak se ta atmosféra promítala do toho,
co se hrálo v rádiích a v televizi?
Konec 50. let byl ve znamení takového velmi mírného uvolnění.
Může za to vlastně Nikita Chruščov, který to rozpoutal v Moskvě,
a k nám se to nějak dostalo.
Ty poměry tady tak znejistily, nevědělo se, co se bude moci.
Stalin už nebyl.
Tak jsme pocítili takovou trošinku volnost.
To znamená, že ten Semafor mohl vzniknout.
Jak jste sháněli prostor pro to divadlo?
My jsme měli štěstí. Šel jsem na Prahu 2
a tam seděl velmi osvícený osvětový inspektor pan Budín.
Říkal: Ve Smečkách máme takový sál,
kde pouze v neděli dopoledne tam hraje takový kašpárek pro děti,
takový muž, který se stylizoval do role kašpárka
a hrál dětská představení, to jenom v neděli dopoledne,
jinak je to zavřené, to dostanete. Okamžitě jsme to měli.
My jsme měli štěstí v tomto směru.
Ten nám vycházel vstříc všemožně,
ale pak nás za půldruhého roku vypudili odtamtud.
-Vy jste šel dál. -Samozřejmě.
Rok jsme hráli ve čtrnácti divadlech v Praze,
kde nás zrovna nechali, kde měli volný den,
tak tam jsme vystupovali a putovali jsme od divadla k divadlu.
-A pak přišla pasáž Alfa. -Pak přišla Alfa.
To byl takový zase další zázrak v našem životě.
A čím to bylo zázračné, ten prostor, jak jste ho získali?
My jsme se potom nakonec uchytili v divadle Na Slupi.
To bylo takové krásné dřevěné divadlo,
které už dneska neexistuje.
Hráli jsme tam Jonáš a tingl tangl.
To byl takový nejúspěšnější kus toho prvního desetiletí.
Jednoho dne se ohlásil Ústřední výbor KSČ,
Komunistické strany Československa, že se přijdou podívat,
a sice čtrnáct míst si zarezervovali.
Teď přišli, pamětníci budou vědět, co to je za jména.
Tam byl Koutský, Hendrych.
To byli hlavní činitelé této všemocné instituce.
Ti se na to přišli podívat a publikum,
které vždycky na nás reagovalo velmi bouřlivě,
když viděli tohle, tak jim to zřejmě chtěli ještě dát najevo,
když tam viděli tyto funkcionáře.
-Papaláše. -Ano.
Tak byli ještě lepší, tam to burácelo.
Když to skončilo, tak oni si pro mě poslali,
že se mnou chtějí mluvit, tak jsem říkal, jeje, je zle.
A tenkrát nevím,
jestli to byl soudruh Hendrych nebo soudruh Koutský,
jeden z těch soudruhů mně položil zvláštní otázku.
Říkali mi: Prosím vás, co proti vám mají?
Já jsem koukal, já jsem myslel, že oni proti mně něco mají.
Já jsem říkal: Nevím.
On říká: Vždyť je to docela zábavné.
Potřebujeme, aby lidi se smáli, ono je to pokrokové, říkal.
Máte nějaké problémy? Já jsem říkal: Divadlo nemáme.
Tady jsme jen pohostinsky, když je volno.
A oni říkají: Víte o něčem, kde byste chtěli hrát?
Já jsem řekl: Na Václavském náměstí je divadlo,
které patří loutkářské fakultě, a hrají tam dvakrát týdně
dopoledne pro děti, jinak je to prázdné.
Je to na Václavském náměstí v centru.
Oni říkali: To je pravda.
Najednou nám to přiklepli a celé divadlo zrenovovali
a darovali nám ho, takže to byl dar Komunistické strany Československa.
Vůbec první představení byl Člověk z půdy.
Ano.
Jak dlouho vznikalo a kdo všechno na něm spolupracoval?
Člověk z půdy vznikl tím, že já jsem napsal libreto,
Jiří Šlitr muziku a získali jsme orchestr Ferdinanda Havlíka.
Další byl Miroslav Horníček.
S Miroslavem Horníčkem jsme už předtím vystupovali.
V kavárně Vltava jsme dělali Pondělky s tetou.
Teď se přihodilo to, že v den premiéry,
protože on tehdy ještě hrál s Janem Werichem v dvojici,
on měl představení, takže to zařídil tak,
že to s ním nastudoval jako alternace Miloš Kopecký,
takže premiéru s námi dělal Miloš Kopecký
a potom se s Horníčkem střídali.
Petře, podívej, tamhle jsou ty dveře,
co jsme nikdy nemohli otevřít. Pamatuješ si?
Tak to jste byli vy? Dobývali jste se ke mně, co?
-Já kvůli vám ztratil nit. -Jo, vy jste krejčí.
Dějovou nit, jsem spisovatel.
Kvůli vám zůstane Válka s mloky nedopsána.
Válka s mloky?
Ano, to je název mého posledního díla, které jsem tvořil.
-Ale to napsal Čapek, ne? -Kdo to? -Čapek.
-Kdo to je? -To je taky jeden spisovatel.
Tak tedy hrom aby do toho bacil. Totiž to je tak.
Já píšu, já píšu. Kudy chodím, píšu.
Já už toho napsal moc. Já napsal Stařec a moře,
Tři muži ve člunu, V zámku a v podzámčí.
To jsou dvě věci. Tři muži ve člunu a V zámku a v podzámčí je jiná věc.
Já napsal Lakomce a všude, kamkoliv přijdu, aniž by to četli,
řeknou, to už napsal Hemingway nebo Božena těch... Ta, že jo?
Tak jako vy teď říkáte, že to už napsal Čapek.
Hergot! Copak já za to můžu,
že Hemingway také napsal V zámku a v podzámčí?
Ale přesto těch sedm malých forem se nakonec ukázalo,
že to byl příliš velký nápad.
Ano. Původně jsme měli takovou ideu,
že Semafor bude divadlo sedmi malých forem,
že kromě hudebních komedií, které jsme dělali se Šlitrem,
tam dáme prostor divadlu poezie, že tam dáme prostor...
Třeba natáčení experimentálních filmů jsme tam dokonce měli.
Výstavy že tam budou, ty tam skutečně byly.
Takže sedm forem.
Jenže se ukázalo potom to, že na sebe strhla pozornost
jen ta jedna forma, ta hudební komedie.
A ty ostatní silně živořily.
Péče, jakou věnovali členové oblíbeného pražského divadla
Semafor nacvičení německých překladů písniček
Suchého a Šlitra, se vyplatila.
ZPÍVÁ NĚMECKY
Zuzana je sama doma měla v Berlíně obrovský úspěch.
Čím si vysvětlujete ten úspěch?
Ten úspěch, to vím úplně přesně.
Kdybychom začali o pět let dřív, tak nás zakázali a rozmetali.
Kdybychom začali o pět let později, tak už bychom byli
jedním z dvou tisíc malých divadel, která najednou jako mor
po celé Československé republice začala vznikat.
My jsme začali v pravý okamžik, kdy to ještě nikdo nedělal.
Vy jste byli první.
Podvědomě každý čekal, že by se něco nového mělo objevit.
A objevilo se.
Vyvěste fangle na tingl tangle,
protože teď se budem smát.
Ten, kdo se řehce, mračit se nechce,
ten bude lehce s životem se prát.
Ten, kdo se řehce, mračit se nechce,
ten bude lehce s životem se prát.
Zde žil Jaroslav Heyrovský, vynálezce polarografie.
V roce 1959 získal tenhle uznávaný vědec Nobelovu cenu.
Byla to velká událost jak pro Jaroslava Heyrovského
a jeho rodinu, tak i pro socialistické Československo.
Heyrovský byl osobností už dlouho předtím,
než dostal Nobelovu cenu. Víte, ono dneska člověk,
než se prosadí, tak to docela dlouho trvá.
Narodil se šťastně do období přelomu tisíciletí,
kdy byl veliký boom v určitém směru chemických a fyzikálních objevů.
On se třeba v roce 1922 ve věku 32 let stal
mimořádným profesorem a v roce 1926 ve věku 36 let
se stal řádným profesorem, což dnes se neděje.
Tento člověk byl uznávaný nejenom zdejší komunitou,
ale i komunitou mezinárodní,
zvláště potom po objevu polarografie.
Tatínek byl takový velice oddaný vědec.
Chodil do práce každý den i v sobotu a neděli.
Já jsem byl pořád zvědavý, co to tam tatínek dělá,
co ho tak táhne do té práce.
Já jsem loudil na tatínkovi moc, ať mě tam jednou vezme
do té své práce, kam chodí, že to musí být něco úžasného.
Jednoho dne si tatínek dal říci, to mi bylo asi pět let,
a tak mně dovolil jít s ním.
To jsem tatínkovi byl moc vděčný.
Tatínkovi asistenti pro mě udělali nějaký pokus,
že vzali zkumavku a nad plamenem ji roztáhli přes celou místnost.
To mně teda ohromně imponovalo.
Tatínek říkal, abych radši seděl doma,
učil se matematiku, a až budu všecko umět
a ve škole se naučím o té chemii,
tak pak že můžu chodit do té laboratoře.
To mě trošku zdeprimovalo.
To už je polarograf, známý a používaný na celém světě.
V krátkosti vám vysvětlíme jeho princip.
Každá látka v roztoku reaguje jen při určitém napětí.
Polarograf po dobu rozboru automaticky zvyšuje napětí
na rtuťovou elektrodu,
kterou přechází proud jen po dobu narůstání kapky.
Paprsek na stupnici a na citlivém papíru v kazetě
zaznamenává křivku ukazující množství a druh prvků,
které roztok obsahuje.
Heyrovský vlastně ten den, kdy zvolal heuréka,
objevil polarografii, to byl 10. únor 1922.
Když si vezmete historicky, co se zde dělo.
Bylo pár let po první světové válce,
ale bohužel pár let nebo deset let a něco před druhou světovou válkou.
Rozvíjela se řada oborů, jako třeba byla zrovna metalurgie,
což vedlo samozřejmě k výrobě zbraní na jedné straně velmocí
a k budování opevnění na druhé straně velmocí,
takže zde třeba polarografie se začala velice brzy uplatňovat.
Na jakýkoliv obor průmyslový se podíváte,
do jakékoliv závodní laboratoře té doby,
tak potřebuje analytické přístroje.
Jak pomáhá práce vědce Heyrovského naší výrobě,
vidíme například v ocelárnách.
Při výrobě železa a zvláště ušlechtilé oceli je zapotřebí
během tavby rychle kontrolovat správné množství přísad.
Kousek tavené oceli se rozpustí v kyselině
a roztok se polarografuje.
Polarograf zaznamenává průběh chemického rozboru.
Bez dlouhých a složitých pokusů, kterých bylo dříve třeba,
určí chemik podle křivek záznamu přesně prvek,
který je v roztoku, a jeho množství.
Tento převratný objev našeho vědce má ohlas v celém světě.
Na podzim roku 1959 přichází oznámení,
že Jaroslav Heyrovský obdrží Nobelovu cenu za chemii.
Pro tatínka to bylo velké zadostiučinění,
protože on byl celkem čtrnáctkrát navržen na Nobelovu cenu.
Tatínkovi už to všichni kolegové říkali,
že musí s tím počítat, že k tomu dojde nakonec.
Tatínek byl velice potěšen a uspokojen,
že skutečně jeho celoživotní práce dostala mezinárodní uznání.
Doma samozřejmě jsme byli nadšeni všichni.
A teď že musí jet do Stockholmu přednášet.
Ještě se honem léčil, nebyl docela fit zdravotně.
Připravoval se na cestu.
Maminka si dala šít zvláštní šaty pro tu příležitost.
Byl to účastník komunistického socialistického tábora,
vlastně první Čechoslovák, který získá Nobelovu cenu,
konkrétně za chemii.
Byly tady jisté obavy, aby vůbec oficiální místa
Heyrovského pustila převzít tu medaili,
protože v té době třeba sovětská část neumožnila
vědcům ruským nebo jednomu vědci převzít Nobelovu cenu.
Myslím, že to bylo rok předtím, takže naše oficiální místa
toto nezakázala, nicméně takový malý zákaz se tam objevil.
V poslední chvíli jsme se dozvěděli,
že nemůže tam jet celá rodina, ačkoliv normální laureáti
Nobelových cen tam vždycky jedou s celou širokou rodinou,
ještě s přáteli.
My jsme nemohli ani my dva nebo sestra a já,
tak jsme se museli jenom dívat na to,
jaké byly zprávy a jak to tam probíhalo.
Jistě se rádi podíváte, jak vlastně vypadá Nobelova cena.
Koncem minulého roku byla udělena prvnímu Čechoslovákovi,
akademikovi Jaroslavu Heyrovskému za objevení polarografie
a vypracování polarografické analytické metody.
Teď se podíváme za akademikem Heyrovským.
Vysokou poctou se neskončilo jeho životní dílo,
ale dřív než se věnuje další práci, chce ještě odpovědět
na stovky blahopřání z domova i z ciziny.
Až potom bude pokračovat se svým synem,
doktorem Michalem Heyrovským,
na dalším zlepšení svého objevu - oscilopolarografické metody.
Heyrovskému bylo jasné, že je potřeba,
když člověk má na něco přijít, tak musí opravdu ty věci zkoušet.
Nelze jenom o tom číst a nějak o tom snít.
Musí si sednout za stůl a začít experimentovat,
což je takové poselství pro dnešní mladé lidi.
Neseďte za monitory počítačů, ale ty svoje nápady začněte
realizovat rukama, na koleni, to je úplně jedno,
ale něco dělat, něco začít měřit.
Pak se začne dostavovat nějaký výsledek.
Příště v roce 1960 se projedeme tramvají T-3,
zavzpomínáme na dokončení elektrifikace Československa
a taky na začátky skupiny Spirituál kvintet.
Mějte se hezky a na viděnou.
Skryté titulky: Věra Kotlínová Česká televize, 2013