Vítejte v roce 1958, ve kterém Československo překvapilo
obrovským úspěchem na světové výstavě EXPO v Bruselu.
Takzvaný bruselský sen si připomeneme v dnešním Retru.
Taky se dozvíte, jaké byly začátky Divadla Na Zábradlí
a kdo stál za vývojem prvního československého počítače SAPO.
Konec 50. let prozářila optimismem světová výstava EXPO 58 v Bruselu,
která se konala po dlouhé válečné odmlce.
Byla to ta doba,
kdy sklolaminátové sedačky EXPO Brusel 58 vytlačily
Jurije Gagarina z objetí zemské tíže vzhůru do kosmu.
Československá expozice v Bruselu lákala návštěvníky mimo jiné
i na unikátní představení Laterna magika,
které konferovala Zdeňka Procházková.
To byla vlastně reklamní záležitost.
To byla záležitost toho, aby náš pavilon ukázal,
co je v Čechách dobré, co všechno vyrábíme, co všechno umíme.
Na sklonku roku 1958 vzniklo Divadlo Na Zábradlí.
Společně s Helenou Philippovou je založili Ivan Vyskočil,
Jiří Suchý a Vladimír Vodička.
Tady se prostě udělalo divadlo a teď byl spor s Ivanem.
Ty jsi chtěl divadlo Zábradlí a já jsem říkal Na Zábradlí.
A já jsem dokonce říkal Leporelo.
Rok 1958 byl významný i pro výpočetní techniku.
Začal totiž plně pracovat
první československý samočinný počítač SAPO.
SAPO byl skutečně první počítač v tom smyslu,
že tam bylo místo, to byla ta paměť,
kde na jednom médiu byla jak data, tak i program.
Československý pavilon patří k nejnavštěvovanějším v Bruselu.
Hlavní myšlenku světové výstavy Atomy pro mír vyjadřuje
především náš betatron.
Všichni návštěvníci se znovu přesvědčují
o světoznámé strojírenské tradici Československa.
Překvapení, nadechnutí, bruselský sen.
Československá účast na světové výstavě v Bruselu
v roce 1958 byla zásadní.
Naše expozice získala nejvyšší cenu.
Restaurace Praha praskala ve švech.
Socialistické Československo se aspoň na chvíli oprostilo
od propagandy a představilo se jako moderní země.
Ta doba přišla po dvojím útlaku.
Byl tady fašismus, dva roky nadechnutí
a pak neskutečná tryzna padesátých let.
Ale zbyla tady ještě prvorepubliková paměť,
prvorepubliková řemesla a dovednost,
takže vlastně ten útlak vedl k tomu,
že najednou tato síla a ta potence, která tady byla,
se projevila takovým bouřlivým způsobem v architektuře,
oblečení, designu a tak dále ve všem.
Před československým pavilonem v Bruselu vítá návštěvníky
ocelová vizitka naší vyspělé techniky - Kaplanova turbína.
Světová výstava EXPO, která se odehrála v roce 1958 v Bruselu,
byla první poválečnou světovou výstavou.
Odehrála se poměrně v dlouhém odstupu
od předcházející světové výstavy.
Již od počátku se vědělo, že výstava v Bruselu se ponese
v duchu mírového soupeření dvou největších velmocí -
Spojených států amerických a Sovětského svazu.
Oba dva tyto giganty proti sobě stojící se přihlásily
k účasti na světové výstavě, takže po krátkém váhání
bylo rozhodnuto i o účasti Československa na světové výstavě.
Přichází ke slovu naše moderní architektura
a smělé výtvarné pojetí celé československé expozice.
Ty tvůrčí týmy byly sestaveny velmi příhodně
z vynikajících osobností jak dosavadní architektury,
míním tím tedy trojici architektů,
která zvítězila v soutěži na stavbu pavilonu
a pavilon a celý areál navrhla, tak i osobnosti,
které se potom podílely na řešení celé expozice
jednotlivých tematických částí nebo i scénáře výstavy.
Goblén školy profesora Kybala s motivy měst, hradů a zámků
doplňuje obraz všestranného rozvoje tvůrčích schopností našeho lidu.
Československý pavilon měl několik magnetů nebo velkých lákadel
a mezi nejvýraznější z nich jistě patřily takzvané mediální novinky,
zejména Laterna magika, práce týmu pod vedením Alfréda Radoka,
která přinesla nový druh divadelního jevištního projevu.
Příběhem se šťastným koncem je příběh interiérové fontány
architekta Adolfa Benče, Jaroslava Kadlece a Dany Hlobilové,
která byla ozdobou expozice československého skla.
Je vyrobená ze štípaných mozaikových kamínků
pojených pryskyřicí.
To byla vlastně ta plocha bazénu a za ní byla ještě sférická nika,
která byla pojednaná stejnou mozaikou.
Dominantou fontány je samotné fontánové těleso,
tombakový sloup nebo stylizovaný strom se skleněnými mísami.
To bylo takové znovuvzkříšení organického tvaru nepravidelnosti
a určité inspirace přírodou.
A že vždycky po racionálních obdobích přicházejí
tato emocionální a až radostná,
protože pro nás je ten Brusel takový radostný.
Ale byla to, myslím, i ta radost z toho,
že se překonala určitá politická tíha
a že to je i symbol politického uvolnění.
Náš pavilon v Bruselu se opravdu líbí.
Ukazuje vlastně v kostce nejen naši slavnou minulost,
ale hlavně šťastnou a tvořivou přítomnost.
A to je hlavní poslání naší expozice - říci světu pravdu
o lidovědemokratickém Československu.
To byl ten moment, který často bývá bruselské expozici vytýkán.
Určitý prvek toho potěmkinismu, který nemůžeme zastřít
a který v té expozici samozřejmě byl přítomný.
Realita o životě v Československu to rozhodně nebyla.
To byla opravdu jenom optimismem prozářená vize
spokojené fungující společnosti.
Stejně i další stroje a zařízení označené dobře známým
Made in Czechoslovakia získávají zaslouženou pozornost odborníků
i prostých diváků.
Československý pavilon získal Zlatou hvězdu,
nejvyšší ocenění pro pavilon,
které vůbec bylo na bruselském EXPO uděleno.
Československo získalo poměrně významné množství
ocenění od Grand Prix až po medaile.
Když přišli, nabízeli jsme dršťkovou polévku.
Nikdo to tam neznal, takže to nechtějí, ohrnovali nos.
Pak ji zkusili a dršťková byla vedle svíčkové,
knedlíků denně na poptávce, moc se ujala.
Všecko tam bylo hezké, jeden pavilon za druhým.
Co jsme mohli, na to jsme se podívali,
ale nebylo toho moc, protože nebylo moc času.
My tam byli na práci. A to jsme věděli.
Hned po prvním vystoupení na světové výstavě v Bruselu
si získala velkou popularitu. Dnes má Laterna magika
už tři soubory a hraje současně na třech místech -
v Moskvě, v Londýně a v Praze.
Paní Zdenka Procházková konferovala Laternu magiku
-v roce 1958 v Bruselu. -Ano.
Jak jste se jako konferenciérka do Bruselu dostala?
-Dělala jste nějaký konkurz? -Ne, nedělala.
Normálně se konkurz dělal, ale mě znal pan režisér Radok z divadla.
Já jsem tenkrát hodně hrála v Městských divadlech pražských.
On věděl, že mluvím trošku nějaké ty řeči,
takže mě sám oslovil.
Já byla taková ta první určená pro to konferenciérství.
Ten nápad, aby se ve třech řečech konferovalo,
a přitom to byla jedna a tatáž osoba jako trojjediná,
to snad neměl nikdy nikdo na světě.
Jedno plátno bylo tady, druhé bylo tady.
Tady jsem mluvila anglicky, tady jsem mluvila německy.
To bylo natočené.
Měla jste vůbec čas tam obejít všechny ty expozice?
To jsem neměla samozřejmě, protože jich byla spousta.
My jsme se tam živili tím, že jsme chodili
z jedné expozice do druhé, protože všude něco nabízeli.
Nejenom v expozicích samotných,
ale tam byly samozřejmě expozice různých firem.
Tam byla třeba, já nevím, Planta, myslím, že se to jmenovalo.
To bylo takové rostlinné máslo.
My jsme tam měli takovou kavárničku.
Když tam člověk přišel, tak dostal kávu,
dostal misku takových roliček planty a dvě housky.
Takže my jsme kávu vypili, takhle jsme rozkrojili housky,
hezky jsme tou plantou si to namazali,
vzali domů a měli jsme večeři.
A navíc vy jste tam šetřila.
Já jsem šetřila. Já jsem šetřila na kožíšek.
Našetřila jsem na zálohu. To bylo hned první den,
když jsme tam přijeli, tak jsem ten kožíšek,
dneska bych to nechtěla, tulení kožíšek.
Já jsem si řekla: Tenhle kožich si koupím.
Opravdu jsem velice brzo do toho obchodu šla.
S námahou jsem se tam domluvila, ale domluvila,
protože ten pán uměl trochu anglicky,
a tak jsem řekla, že bych to chtěla,
ale že jsem v českém pavilonu a že nemám ty peníze,
ale že bych mu dala za čas zálohu, aby mi ho schoval.
On řekl: Ano.
A pak se ptal, co v českém pavilonu dělám.
Já jsem říkala, že jsem konferenciérka Laterny magiky.
Laterna magika! A já se tam nemůžu dostat.
To byla jediná fronta v celém Bruselu, která existovala.
Fronta na Laternu magiku.
Tam lidi už v noci stáli, až se otevřou vrata.
A tento majitel zajásal, protože věděl, že dostane od vás lístky.
Právě. Takže já jsem mu potom nosila lístky, víc lístků,
skoro na každé představení. A on mně potom ten kožich
dal za tu zálohu a za ty lístky.
Kdybyste srovnala to, co jste viděla v Bruselu v roce 1958,
a to, co bylo pak tady v Československu.
Ale to se nedá přece srovnávat. To byly Potěmkinovy vesnice.
To se mě ptáte na věc, která byla absolutně samozřejmá,
protože to, že oni tam budou představovat věci,
které vlastně vůbec skoro neexistují, to bylo jasné.
Z programu pražského Divadla Na Zábradlí přinášíme malý úryvek.
Roku 1958 se začala psát historie
legendárního pražského Divadla Na Zábradlí.
9. prosince tady mělo premiéru leporelo plné písniček
Kdyby tisíc klarinetů. Na začátky divadla
zavzpomínáme s těmi, kteří stáli u jeho zrodu.
-To jsem já. -To jsi ty?
-To jsem já. -Kdo by si to byl pomyslel.
-Já tam byl taky, tady jsem taky. -Tys tam byl hlavně.
Tady se prostě udělalo divadlo a teď byl spor s Ivanem.
Ty jsi chtěl Divadlo Zábradlí a já jsem říkal Na Zábradlí.
-A já jsem dokonce říkal Leporelo. -A ty jsi říkal Leporelo.
S tím mě hnali hned na začátku. Já jsem odpadl.
Ne, ty jsi to myslel dobře.
Ty jsi to myslel dobře. My trochu líp, ale ty taky dobře.
Kdyby tisíc klarinetů, když se podíváš podtitulek,
tak je napsáno leporelo, a sice z toho důvodu,
že já jsem to prvně, když jsem přinesl to libreto,
tak jsem tam pod to napsal muzikál.
Oni se mně vysmáli, že to žádný muzikál není.
Tak jsem tam vymyslel slovo leporelo,
poněvadž ona to byla tříšť scének, písniček, to leporelo vystihovalo.
A já jsem si říkal, že by se tak mohlo jmenovat to divadlo
a že bychom tam mohli dělat takové věci.
A já myslel Na Zábradlí, protože tady,
jak je ten reliéf Jana Na Zábradlí, tak tady bylo zábradlí,
kde pradleny praly prádlo.
A ten kostelíček byl svatého Jana Na Zábradlí.
Víte, kolik nás stála premiéra Tisíce klarinetů?
-To nevíš ani ty. -To už nevím.
Jednak se tady dělalo od léta do toho devátého.
Jsi vyfocený, jak lepíš, někde něco myješ.
Já jsem dělal ty pruhy šedivé. Ty jsou tady dodnes.
To jsi dělal pruhy, pak jsme sem donesli ta světélka.
Náklady na premiéru stály šest set korun.
-Premiéra se konala... -9. prosince.
9. prosince 1958.
Ta apolitičnost Zábradlí a Semaforu byla vlastně veliké politikum,
poněvadž lidé to potřebovali, unikali, říkali,
že se jdou nadýchat čerstvého vzduchu k nám.
To byla, myslím, velmi záslužná práce malých divadel.
A stále je.
Po Zábradlí se rozpoutalo tolik malých divadel po celé republice.
Činoherní klub.
Bylo to vlastně jedno z mála svobodných míst v tomto státě.
Pro nás byl smích výraz té otevřenosti,
té ochoty komunikovat a lidem bylo dobře.
Proto chodili, aniž by musel to být fór na fór.
Ne, bylo to víc věcí způsobem, atmosféra, která byla svobodná.
A tohle byl, myslím, základní moment toho jinak a jiným.
To od začátku do konce překvapovalo, ta Laterna magika,
že ti lidé z toho byli trošku šokovaní, co je všechno už možné.
Ano, tam byla taky scéna,
kdy přejelo ještě jedno plátno prostřední,
a na tom prostředním plátně jsem byla nafilmovaná,
jak se připravuji, dívám do zrcadla, pak jdu a otevřu dveře.
Zároveň se otevřely dveře, které vedly na jeviště.
Tam byl vždycky velikánský aplaus.
Když ti lidé tleskali a já jsem poprvé viděla,
protože tam jste viděla trochu do toho hlediště,
tam seděly asi ve třetí nebo ve čtvrté řadě ty dcery,
tedy uprostřed královna, na každé straně jedna z těch dcer.
Té nejstarší, která je teď ještě královnou, bylo tenkrát 14 roků.
A teď si představte, že všechny byly stejně oděné
v růžových šatičkách s takovými buby límečky.
Teď tam seděly a byly celé růžové.
Dokonce měly takové růžové květinky v blond vlasech.
Já jsem odchovaná Waltem Disneyem, ale to byla nejenom Sněhurka,
ale to bylo Sedm malých prasátek růžových.
Mně se prolnulo těch pět postaviček do těch růžových prasátek
a já jsem úplně zapomněla mluvit. Ale já nejenom, že jsem nevěděla,
co mám říkat, já jsem nevěděla, kde jsem, co bude následovat.
Teď jsem měla samozřejmě dvě možnosti.
Buď promluvit k té nalevo, nebo k té napravo.
A promluvit česky, protože v ten moment...
Já jsem nakonec... A teď jsem právě říkala:
A teď přijde... Řekni nám, co přijde.
A ta neodpovídala. Tak nám to řekni ty.
Já jsem improvizovala, jak jsem mohla.
Naštěstí jsem potom chytla, opravdu naštěstí,
teď už nevím, jestli to byla ta Němka nebo ta Angličanka,
a ta začala povídat.
Tím okamžikem jsem věděla, že přijde sklo,
že mám ohlásit sklo, a začala jsem mluvit česky.
A říkala jsem:
Dámy a pánové, teď uvidíte krásné české sklo z Nového Boru.
Oni začali zase tleskat.
Oni totiž mysleli, že to konferuji čtyřjazyčně.
Hovoříme-li tedy o automatickém principu,
máme na mysli, že je to souhrn několika základních složek,
z nichž dnes si ukážeme alespoň ty hlavní.
Především je to kybernetizace jako klasický postup při vývoji
a kontrole složitých komplexních procesů.
Rok 1958 byl úspěšný nejenom v kultuře,
ale taky v technice. V kompletní sestavě začal
v Ústavu matematických strojů pracovat
první československý samočinný počítač.
Ještě před pěti lety to byl nejsložitější samočinný počítač
u nás postavený. SAPO. Chodili se mu obdivovat ministři.
Ten přístroj dokázal samostatně uvažovat.
Uměl by řídit celé továrny, celé orchestry.
Co je proti tomu souhra starých zvonků?
Dnes už je SAPO muzeální kousek.
Vznik počítače SAPO můžeme datovat k roku 1957,
kdy byl v září spuštěn de facto do testovacího provozu.
Ale myšlenka na vyvinutí počítače SAPO byla mnohem starší.
Poprvé ji představil docent Antonín Svoboda v roce 1947
v Českém ústavu matematickém při České akademii věd a umění.
Tehdejší myšlenka již obsahovala základy architektury
počítače SAPO, což je akronym ze slov samočinný počítač.
Otcem myšlenky SAPO byl docent Svoboda.
V té době docent Svoboda.
Řekl bych, že historie jeho života je stejně zajímavá,
ne-li zajímavější než vznik počítače SAPO samotného.
Jednalo se o člověka,
který během druhé světové války celou dobu pracoval ve Státech
na strojích pro řízení střelby na letící cíle.
Po převratu byl člověkem, který se vrátil odjinud.
Mohlo se na něj nazírat stejně jako na anglické letce a podobně.
Je třeba si uvědomit, že to byla doba,
kdy třeba v Sovětském svazu žádné tyto věci
alespoň navenek nebyly publikovány, takže první informace
o technické kybernetice například byly tady hodnoceny
jako informace o pavědě tmářů. Přesto za této situace
se docentu Svobodovi podařilo udělat takové setkání,
ve kterém se snažil působit na šéfy našeho průmyslu
a na takovou tu nižší úroveň vlastních konstruktérů,
že práce na výpočetní technice a rozvoj výpočetní techniky
v Československu je ta správná cesta.
V roce 1957 byl počítač oživen a spuštěn do testovacího provozu,
ale ostrý plně funkční provoz můžeme datovat až od února 1958.
Tehdejší nomenklatura jaksi zaspala dobu.
Oni zjistili zhruba v druhé polovině 50. let,
že výpočetní technika má velký význam pro národní hospodářství,
avšak nebyla zde dostatečná součástková základna.
Nebyly zde podniky, které byly schopny vyrobit
natolik složité součástky, které ty počítače potřebovaly.
Tak se vývoj SAPO dostal do výrazného skluzu.
Byl ve skluzu již o dva roky.
Držím v rukou největší skvost celé sbírky týkající se SAPO.
To je jedno ze 7 000 relé, která v SAPO pracovala.
Počítač byl umístěn na Loretánském náměstí 3.
Oproti současným PC bychom se asi hodně divili,
protože zabíral, myslím, tři místnosti, plné tři místnosti
a ještě jednu takovou místnůstku vedle schodů.
Dvě místnosti byly vyloženě pro hardware.
Počítač SAPO byl primárně určen k vědeckým
a k matematickým složitým úlohám, aby je řešil,
avšak jeho vedlejším úkolem bylo rovněž získat zkušenosti
se stavbou matematických strojů a kromě toho vybudovat
od základu tým, který by dokázal konstruovat
matematické stroje v Československu.
Je potřeba říci, že tam byl neobyčejně dobrý kolektiv.
Tenkrát se říkalo parta. Rychle mě mezi sebe vzali.
Po nějaké době už došlo k tomu, že jsme si tykali.
Docent Svoboda seděl často tam někde s námi.
I když již nebyl úředním šéfem Výzkumného ústavu
matematických strojů, tak přesto všichni místní
nebo všichni ti, kteří jsme aktivně pracovali
na nějakém tom vývoji, jsme ho považovali za jediného ředitele.
Počítač SAPO byl unikátní například v tom,
že měl trojnásobnou operační jednotku.
To znamená,
že každý výsledek byl počítán na třech místech nezávisle na sobě.
Sloužil jak praktickému využití, tak i akademicky,
protože hned jak se SAPO dostalo do normálního chodu,
kdy bylo možné ho i provozovat v pravidelných intervalech,
tak se řešily profily křídel,
myslím pro Letňany nebo pro nějaký takový ústav.
Technologický zázrak to nebyl, protože v té době
už ve Státech byly počítače, které byly realizované na elektronkách,
ale přesto to byl zázrak díky té koncepci,
která byla tady přijata, protože například koncepce
zajištění skutečného výsledku při použití
velmi málo spolehlivých součástek, to byl problém,
který kosmická agentura NASA řešila za 30 až 40 let po SAPO.
Můžeme říci, že počítač SAPO pracoval
s občasnými výpadky od února 1958 až do února 1960,
kdy došlo k malému požáru,
který poškodil zhruba dvě procenta z celého stroje.
Avšak vzhledem k zastaralosti základního mechanismu,
kterým byla právě elektromagnetická relé,
bylo uznáno za to, že není hospodárné počítač dále opravovat,
a proto počítač byl vyřazen z provozu v roce 1962.
Naše reportáž by mohla mít několik závěrů.
My jsme si zvolili tento.
Musíme v co nejkratší době zabránit dalšímu hlubokému zaostávání
v nasazování této progresivní moderní výpočetní techniky,
abychom udrželi krok s ostatním vyspělým průmyslovým světem.
Druhý důvod je potom v tom, že musíme také našemu strojírenství
dát dostatek času a možností, aby zvládl tuto náročnou techniku.
Nepředpokládáme, že by se tohoto úkolu zhostil sám.
Bude tady jistě namístě účelná široká spolupráce
s ostatními socialistickými státy.
Ano, ovšem, nejde jenom o stroje, o dodávky počítačů.
Jde také o to, abychom tyto počítače dovedli dokonale využít,
abychom podniky připravili na využití samočinných počítačů.
To je úkol velmi dlouhodobý.
Musíme počítat s několikaletou přípravou,
a proto období do roku 1970 je víceméně takový velký experiment.
A po tomto roce teprve můžeme hromadně nasadit
samočinné počítače do našich podniků.
Je to, myslím, naprosto v souladu s obecnými světovými tendencemi,
které jsou v současné době charakterizovány
stále širším uplatňováním vědeckotechnické revoluce.
Taky vám učaroval bruselský styl?
Chodili jste do Divadla Na Zábradlí,
nebo jste se zajímali o výpočetní techniku?
Napište nám o tom na www.retromanie.cz.
Příště v roce 1959 vás pozveme do divadla Semafor.
Taky se projedeme náklaďákem Tatra 138
a společně s Jaroslavem Heyrovským převezmeme Nobelovu cenu za chemii.
Tak se na vás těším. Na viděnou.
Skryté titulky: Věra Kotlínová Česká televize, 2013