Všichni naši pracující sledovali s nadšením krásné úspěchy
našich sportovců na XVI. letních olympijských hrách v Helsinkách.
Ve velkém počtu přicházeli příslušníci naší armády.
Vždyť daleko největším hrdinou olympiády byl jejich soudruh,
štábní kapitán Emil Zátopek.
Stadion Československé armády na Strahově se zcela naplnil
více než 30 000 diváky, mezi nimiž byl i předseda vlády
Antonín Zápotocký, členové vlády a další četní hosté.
Dnešní Retro bude o roku 1956.
Ve Spojených státech se intenzivně pracuje na vývoji nových počítačů
a v informatice se poprvé objevuje slůvko byte.
Na druhé straně bipolárního světa, v Sovětském svazu,
Nikita Chruščov v tajném projevu poprvé přiznává
Stalinův kult osobnosti.
Zatímco u nás jsme opět po letech dostali možnost sázet
na výsledky sportovních utkání, vzniká společnost Sazka,
sportovní armádní kluby se sjednotily pod názvem Dukla.
V dnešním Retru se dozvíte, podle jakého modelu vznikla
armádní podpora československé reprezentace.
Tento model kopíroval asi to, co měla tehdy sovětská fizkultura.
Promluvíme také o tom, kolik jsme týdně prosázeli ve sportce.
Koncem 80. let se sázky pohybovaly na úrovni 75 milionů.
Řekneme si i několik teorií, proč se nejslavnější armádní
hokejový klub usídlil právě v Jihlavě.
Protože manželka generála tady potřebovala na záchod.
Tady všude na pražské Julisce celá desetiletí trénovali
budoucí olympijští vítězové
a fotbalová Dukla tu vítězila nad slavnými světovými kluby.
Podívejte se teď na příběh armádních sportovců
z tělovýchovných jednot Dukla.
I v tomto závodě ukázal Zátopek vzorné vlastnosti
československého vojáka. Bojovnost, vytrvalost
a pevnou vůli podat co nejlepší výkon.
Dukla, předtím ÚDA a úplně na začátku ATK.
To bych měl asi rozšarádovat. Armádní tělovýchovný klub.
Je to trošku kostrbaté, ale odpovídalo to tomu,
co bylo obsahem. Začínalo to v Chuchli
ve velmi prostinkých podmínkách. Já si pamatuji,
jak mi Emil Zátopek vyprávěl, když on narukoval do kasáren
na Strahově, to jsou baráky přilepené ke strahovským hradbám,
že jejich prvním velkým úkolem bylo vymlátit myši
a všechny možné potvory, které tam byly.
Ty roty musely postavit služby na noc
a tyto služby měly za úkol být ozbrojené lopatkami
a krysy nebo potkany v noci ničit.
Opravdu začínali ve velice polních podmínkách.
Osm až deset chlapů na jedné cimře, studená voda na sprchování,
ale zase Ťopek vyprávěl, jak bylo úžasné,
že měli hrozně blizoučko na trénink.
Čepička byl velký propagátor a příznivec tohoto sportu.
Dokazoval to nakonec i v tom, že jednak jsme měli výbavu
německého Afrikakorpsu, ty letní uniformy apod.
A potom, to bylo to hlavní, čím jsme se lišili od civilu,
že jsme měli L normu. To byla tak bohatá norma,
že já jsem s lístky na maso živil dvě rodiny.
Do třetice přišel ještě jednou změněný název.
Po ATK a ÚDA v roce 1956 přišla Dukla
na připomenutí bojiště na východní frontě.
Tam už se potom začaly rodit i takové podmínky,
které byly naprosto špičkové, protože se postavil stadion
na Julisce, ten odstartoval, jestli se nepletu,
v červenci 1960 zápasem Dukly proti Wiener Sportklubu.
Dukla vyhrála 2:1.
V roce 1956 nás svolali do kina Kyjev.
Byl tam pláč a skřípění zubů, protože se opouštěla Praha.
Vznikaly tělovýchovné útvary Dukly Praha, v Liberci lyžaři.
V Olomouci byla košíková a box, v Jihlavě byl hokej.
V Brně byla cyklistika dráhová i silniční.
Později také vzniklo středisko
Dukla Banská Bystrica a Dukla Trenčín.
Tento model kopíroval asi to, co měla tehdy sovětská fizkultura.
Oni se potřebovali uplacírovat ve světě.
Tak jako to časem dělala i tehdejší Německá demokratická republika,
že podporovala kumštýře, vědce a sportovce,
aby se etablovala ve světové veřejnosti,
tak to ti Rusové měli jako první.
Na překrásném stadionu nastoupili reprezentanti
dvanácti socialistických zemí, aby se zúčastnili zahájení
první letní spartakiády spřátelených armád.
Zpočátku byl hřích přímo zmínit se o možnosti dvoufázového tréninku.
To byl hřích, protože v letech 1948 až 1956 se nevědělo,
jestli jsou to sportovci, vojáci nebo jenom vojáci.
Postupem doby se to vyjasňovalo, že více tréninku, více úspěchů,
takže nakonec to skončilo tak, že vojáci základní služby
měli měsíc přijímač, ve kterém se sportovalo v údržbě
jenom jedenkrát či dvakrát týdně, jinak byl vojenský výcvik,
ale po skončení přijímače byli vřele přijati do jednotlivých ASD
a plně se podle pokynů trenérů zařadili do tréninkového procesu.
Tehdy fungovaly okresní nebo obvodní vojenské správy.
Když tam přišel chlap k odvodu, tak z něj tahali,
jestli nedělá náhodou nějaký sport, a jakmile to bylo někde
na nějaké úrovni, kde se z toho dala vyčuchat
malá výkonnostní revoluce z jeho strany,
tak už o něm věděli. Teď konzultovaly
jednotlivé vojenské správy s centrálou na Julisce.
Proč ti na tom tak záleží, co tví přátelé říkají.
Když se jim nelíbím, to zřejmě ničím nezměním.
Trenéři v Dukle si vybírali před nástupem
vojenské základní služby nejlepší juniory.
Snažili se je pak dostat do své výchovy,
do svého tréninkového procesu, aby v průběhu dvou let
dosáhli co nejlepší sportovní výkonnosti.
Proč ti na tom tak záleží, co tví přátelé říkají.
Řekni sám, jak já se mám bránit jejich pomluvám.
Sešla se tady celá řada skutečně odborníků,
odborníků na trénování, to znamená špičkových trenérů,
potom specialistů na zdravotní zabezpečení,
kvalitní fyzioterapeuti, kvalitní odborníci na výživu.
Už v minulosti ti odborníci hledali nové přístupy a postupy
do oblasti trénování. To samo o sobě je věda.
Dukla dosáhla těch výsledků především proto,
že ti nejlepší sportovci, kteří tam byli,
kteří tam přicházeli a kteří tam závodili,
tam rovněž setrvávali, to znamená předávaly
se tam zkušenosti, které přebírali,
a to nejen v tom samotném odvětví, ta metodika sportu mnohdy byla
společná pro řadu sportovních odvětví.
Ti, kteří dosáhli nejlepších výsledků,
tam obvykle vystudovali,
zůstávali tam jako trenéři a zkušenosti dále předávali.
Lákadlem dostat se do Dukly bylo i to,
že tady byly možnosti kvalitního sociálního zabezpečení.
Mladý člověk tady mohl získat, pokud měl výkonnost,
za nějakou dobu byt, což nebylo u normální populace možné.
Pak dostával samozřejmě nějaké finanční ohodnocení
za nárůst výkonnosti v platu. Pokud byl záklaďák
na základní vojenské službě, tak na základě výslednosti
byl povýšen, dostal opušťák, návštěva rodiny.
To do sebe zapadalo a bylo to zajímavé.
Výhodou základní služby bylo, že činnost sportovce,
který byl v jednotlivých ASD, byla zaměřena hlavně
na sportovní přípravu, a ta bojová nebo pořadová příprava
byla okrajovou záležitostí. Byla to vlastně údržba vojny,
která se diametrálně lišila od vojenské služby
v jednotlivých útvarech, stráže, služby apod.,
to se našim sportovcům kromě malého počtu služeb vyhýbalo.
Sázkové hry byly u nás po roce 1948 zakázány,
a tak se sázelo načerno. Komunistická moc to ale pochopila
a sázení po čase obnovila, a tak v roce 1956 vznikla Sazka,
která po celá desetiletí financovala československý sport.
Mezi desetitisíci taktéž sportovců, kteří čekají na výsledky sportky,
byl i Jindřich Kocek z Jedlové u Poličky.
Dlouho nic, a najednou se mu roztrhla kapsa se štěstím.
Odevzdal deset tiketů. Držte se.
Vyhrál jednu první, dvě třetí a ještě jednu čtvrtou cenu.
A nám zase nevyšla.
Sazka vznikla v roce 1956 jako účelové zařízení
Československého svazu tělesné výchovy a sportu.
Zabývala se organizováním sportovních sázek.
Ze začátku to byla jenom Sazka.
Potom se k tomu nabalovaly další hry číselného charakteru
jako Sportka, Mates, Pět ze čtyřiceti.
V Evropě byli víceméně tři významní výrobci technologie
na zpracování sázek. Sazka používala jeden z nich,
který během vývoje několikrát změnil název.
Číselné hry se losovaly naživo po různých místech republiky,
většinou na sportovních stadionech, kde před losováním
se zkontrolovalo osudí, zkontrolovaly se míčky
nebo losovací médium, podepsal to notář.
Podepsal to i státní zástupce, který ručil za losování.
Posléze se přešlo do televize, losování bylo v přesnou hodinu.
Dostavili se účastníci losování.
To znamená zástupci Sazky, notář, státní zástupce a lidé,
kteří byli pozvaní na rozhovor a na losování.
-Dobrý večer. -Já vás vítám.
Ještě dříve taková otázka. Sázíte?
Ano, já jsem přímo vášnivý sazeč, Evičko.
Ovšem tentokrát jsem nevsadil výjimečně.
To je škoda, ne?
Chápete jistě, že člověk sám sobě nerad něco vyčítá.
Já bych se také chtěl, než ten buben roztočím,
omluvit všem televizním divákům, kteří neškrtli to číslo,
které já tady vytáhnu.
U matesa to bylo trochu odlišné. Mates byl organizován
ministerstvem kultury, proto byl spojen s kulturním pořadem,
který uváděl například Vladimír Menšík.
Vytáhli jsme číslo 31.
Bylo taženo číslo 31.
Na začátku sázky byly třídílné.
Vyráběly se pro všechny zaměstnance,
kterých bylo v určité fázi až patnáct set,
takové šablonky, ty se přikládaly na tiket
a podle toho, kolik souhlasilo výherních znaků s tím,
co tipoval ten sázející, tak se to třídilo do výherních pořadí.
Sázenky z celé republiky se dnes vyhodnocují
na nejmodernějších strojích, u kterých pracují převážně ženy.
Tvoří 90 procent všech pracovníků podniku.
Jednou z velkých pražských sportovních staveb,
na kterou Sazka podstatně přispěla, je také Plavecký stadion v Podolí.
Koncem 80. let se sázky pohybovaly na úrovni
75 až 80 milionů korun pro nedělní sportku
a zhruba kolem 50 milionů korun pro středeční sportku.
Vzpomínáte na nějaký svůj krásný den?
Ano, vyhrál jsem ve sportce.
-Kdy? -Minulý týden.
Takže už se asi na žádný den netěšíte.
Těším se, až vyhraji znova. Teď jsem vyhrál jen 40 korun.
Sazka se pohybovala na úrovni pěti milionů.
Stát v podstatě na tom nevydělával,
protože Sazka odváděla veškerý výtěžek pro ČSTV.
Výhry byly limitované povolením ministerstva financí.
Ze začátku to bylo dvacet tisíc. Potom se limity zvyšovaly,
až skončily zhruba na tři sta tisících.
Pokud jste se pohyboval na zpracování sázek
od samého začátku a viděl jste, jak proud sázenek jde
do vyhodnocovacího stroje rychlostí 100 000 sázenek za hodinu
a jak často klapne nějaké výherní pořadí,
tak jste nemusel mít ani žádnou znalost o pravděpodobnosti,
abyste věděl, jakou mám šanci.
779 milionů korun získává ročně československá tělovýchova
ze sázkových vkladů Sazky a Sportky.
V loňském roce činily celkové vklady 2,66 miliardy.
Pravděpodobnost u sportky je jedna ku necelým čtrnácti milionům.
Vy jste devětkrát získal titul mistra republiky
s Duklou Jihlavou, osmkrát jako hráč,
jednou jako trenér. Jak jste do Dukly přišel a kdy?
Já jsem přišel do Dukly Jihlava jako voják základní služby
v roce 1964 a od té doby jsem odsloužil
dva roky jako voják základní služby
a pak jsem zůstal jako voják v další činné službě.
Znamenalo to, že jste se tomu potom aktivně věnoval,
že jste byl voják?
Vojáci jsme byli, akorát to bylo trošku odlišné.
Jako vojáci základní služby jsme měli svoje křídlo v kasárnách,
kde jsme měli svého kuchaře,
kde nám vařili a kde byli jenom hokejisté.
Proč jste nemohli být profesionální sportovci?
-To se v té době nesmělo? -Takhle...
Proč to bylo pod tou armádou?
Já si myslím, že to byl profesionální sport.
V armádě byl zřízen armádní sport,
který dostával státní prostředky na to,
aby připravoval reprezentanty a vrcholové sportovce
pro reprezentaci, takže na to byl fond peněz,
takže já jsem se v podstatě po vojenské základní službě
stal profesionálním hráčem hokeje, což dneska neexistuje.
Jasně.
To jsou osoby samostatně výdělečně činné.
Tušíte, proč hokej byl právě v Jihlavě?
Já si myslím, že když se zřizovaly Dukly,
tak někdo z generálů nebo lidí, kteří dělali tu strukturu,
rozhodl, že nebude hokej v Olomouci,
ale půjde do Jihlavy.
To je ta oficiální verze.
Slyšela jsem i o jedné neoficiální.
Manželce generála.
Manželka, to je ta neoficiální, která koluje,
kterou vždycky Standa Neveselý rád říká.
Proč je hokej v Jihlavě? Protože manželka generála
tady potřebovala na záchod, tak se tady zastavila
a ten generál řekl, dobře, tak hokej bude v Jihlavě.
Dnes už jsme mluvili o fenoménu Dukla.
Teď si připomeneme nejslavnější výsledky,
kterými čeští a slovenští sportovci udivovali celý svět.
Z fotbalové sezony jsme letos mnoho radosti neměli.
Jenom Dukla Praha a její příznivci
se mohli radovat jak ze získání titulu mistra republiky,
tak i z vítězného postupu v novém ročníku
Poháru mistrů evropských zemí. Josef Masopust v té době netušil,
že bude nejlepším fotbalistou roku.
Zásluhou fotbalistů Dukly Praha v 60. letech měli možnost
příznivci fotbalu vidět v Praze Real Madrid, Benfiku Lisabon,
Manchester United,
v pozdější době i Barcelonu a další přední evropská mužstva.
Dukla Praha v dosavadní historii získala
jedenáctkrát mistrovský titul, dále devětkrát získala
Československý pohár, čtyřikrát byla vítězem
Amerického poháru a jinak československou
i českou kopanou reprezentovala v Poháru mistrů evropských zemí,
to je dnešní Liga mistrů, v Poháru vítězů pohárů,
dnešní Evropská liga, v Poháru UEFA a ve Středoevropském poháru.
O postupu do dalšího kola Středoevropského poháru
však rozhodl teprve třetí zápas,
protože Dukle se v závěru podařilo vyrovnat.
Po utkání vážil obětavý Pluskal o tři a půl kilogramu méně
než před zápasem.
Třeba to, že vyhráli čtyřikrát za sebou Americký pohár,
od roku 1961 do roku 1964, to dokumentuje,
že Dukla tehdy i v pohárových zápasech,
a nejen ta generace, kde byli ti Masopustové,
Pluskalové, Kučerové, Borovičkové, Jelínkové.
Ta sestava - v bráně je Kouba nebo Pavlis, Šafránek, Čadek,
Novák, Pluskal, Masopust, Brumovský, Vacenovský, Borovička,
Kučera a Jelínek, mně se ježí chlupy na těle,
když si vzpomenu, jak jsem tento tým viděl válet.
Vítězný postup anglického profesionálního mužstva FC Everton
do finále mezinárodního turnaje mistrů uspořádaného v Americe
byl celkem hladký. Finálový zápas s pražskou Duklou
v New Yorku ale skončil pro ně nečekanou pohromou.
Bylo jich sedm, těch gólů. A jeden krásnější než druhý.
7:2 vyhráli Pražané
a stali se miláčky amerických příznivců fotbalu.
Americký pohár byla myšlenka tehdejšího manažera,
aby se fotbal zpopularizoval ve Spojených státech.
Pozval tam tenkrát na turnaj nejlepší mužstva z Evropy.
I druhý finálový zápas skončil vítězstvím Dukly 2:0
a Pražané si z Ameriky odnesli cenný putovní pohár.
Byl to jeden z největších úspěchů našeho fotbalu v posledních letech.
Výsledek 7:2 byl pochopitelně velkým překvapením,
protože Everton v té době patřil ke špičce anglické kopané.
Dukla Praha ale v této době podle mého názoru měla
jeden z nejlepších celků v Evropě.
Hráči Dukly Praha tvořili základ reprezentace,
která v roce 1962 získala stříbrné medaile
na mistrovství světa v Chile, kde Dukla Praha měla šest hráčů.
Nedá se říci, že by Dukla Praha byla bohatší
než ostatní civilní kluby, protože u nás všechno bylo
přesně podle daných směrnic, nejenom tělovýchovné normy,
ale i armádní normy, ale po tréninkové činnosti
jsme tenkrát přeskočili dobu o více jak pětadvacet let.
Několikanásobný světový rekordman a olympijský vítěz Emil Zátopek,
Dana Zátopková, Zachara, Holeček a třeboňská čtyřka.
Pražští pionýři a pionýrky přibíhají s kyticemi
a radostně pozdravují všechny naše reprezentanty.
Emil Zátopek byl první Čechoslovák, který získal olympijskou medaili,
a hned zlatou, na desítce v Londýně.
Pak se přidala Dana v Helsinkách,
ale také Josef Doležal na padesát kilometrů chůze.
V Melbourne 1956 Skobla bronzový v kouli.
V roce 1960 byla Dana Zátopková stříbrná v oštěpu.
V roce 1964 Pepík Odložil stříbrný na patnáctistovku.
Z dalších významných úspěchů musíme zmínit rok 1964,
kdy v tomto roce na olympiádě v Tokiu získal zlatou medaili
náš cyklista Jirka Daler. V roce 1968 byl úspěšný
a vybojoval zlatou medaili náš střelec Honza Kůrka.
V roce 1972 zase úspěch našich armádních sportovců.
Na olympiádě v Mnichově náš reprezentační tým v házené,
tam byla spousta házenkářů z Dukly,
vybojoval stříbrnou medaili. Nesmíme také zapomenout
na rychlopalníka ve sportovní střelbě Ladislava Faltu.
Já si vážím nejvíce úspěchů, stříbrné medaile mého svěřence
Pepíka Odložila, který v lítém souboji v Tokiu
získal v roce 1964 stříbrnou medaili.
Následně potom při své závodnické formě získal také světový rekord
na dva kilometry v Houšťce, což byl vynikající úspěch.
Dostalo se mi také odměny za tento rekord,
kdy jsem dostal knížku Dukla v Americe
od svého velitele za patnáct korun.
Vzpomínám si na Václava Kozáka, olympijského vítěze z Říma,
který byl nejdříve mým vzorem a později i kolegou,
protože jsme byli oba vedoucí trenéři.
V prvopočátku získala armádní reprezentace
na olympijských hrách 85 medailí.
A z toho zlatých bylo pětatřicet, což není málo.
Také volná prostná šestnáctileté Čáslavské
měla vysokou úroveň.
Když si vezmu, že třeba taková éra Věry Čáslavské,
která se sedmi zlatými a čtyřmi stříbrnými olympijskými medailemi
u Mexika a u Tokia udělala základ našeho zisku,
tak jsme pořád končili jako tehdejší Československo
v desítce nejúspěšnějších zemí na olympiádě.
Kdo by to dneska očekával?
Když se to vezme kolem a kolem, tak ve všech sportech,
kde armádní tělovýchova měla své zastoupení,
tak patřila k naprosté špičce
a ta reprezentace se o ni velmi výrazně opírala.
Dnešní Retro a rok 1956 končí. Příště bude řeč
o prvním jaderném reaktoru u nás a také si pustíme desky
na starých gramofonech z roku 1957.
Tak se na vás těším. Na viděnou.
Skryté titulky: Věra Kotlínová Česká televize, 2013