ZPĚV
Častokrát jsem se tázala, když jsem kytici vázala...
Taková škoda. Tu vodku aspoň mohl dopít.
Ježíšmarjá, těch cigaret!
Jak vidíte, do roku 1952 někteří vstoupili opravdu bujarou oslavou.
Já to tady zatím poklidím a vy se podívejte,
co vás v dnešním díle Retra o roce 1952 čeká.
Syn hudebního skladatele Pyšné princezny Martin Vačkář
zkusí zahrát Rozvíjej se, poupátko.
Legendární reportér Karel Malina se vrací na místo,
kde vítal Emila Zátopka po příjezdu z Helsinek.
Přesně tady jsme čekali.
Bylo to tady jak někde na osadě na Sázavě.
Pár domečků, takových přikrčených. Množství diváků, ale zase ne tolik.
A hlavně Emil Zátopek.
Sedmdesát tisíc diváků. Jeho tempo se stále ještě zvyšuje.
Řekneme také, čím byla obklopena moderní domácnost 50. let.
Zcela běžný byl právě vysavač, elektrický sporák,
kuchyňský robot, šlehač.
A Dana Zátopková zavzpomíná na sportovně výjimečný rok 1952.
Tohle byl vlastně jeho vrchol, protože nic víc se ani nedá čekat.
Prosím tě!
Ježíšmarjá, vždyť si čtu tady. Kam s tím mám jít?
Já to musím vyluxovat. Víš co? Na!
Vem si to a vyluxuj si to sám.
To je výborné.
Já vlastně vůbec netuším,
proč by lux měl výhradně patřit jenom do rukou ženy.
Ostatně teď se podívejte na reportáž,
jakým vývojem luxy po válce prošly.
Krám jeden!
Mnoho zajímavých novinek jsme uviděli
na výstavě Domácnost zítřka v pražském domě U Hybernů.
Tady se jedná o hrncový vysavač výroby Elektro Praga,
který byl vyroben v jednom z oblastních podniků v České Lípě.
Je to hrncový typ vysavače, který byl vyroben v roce 1946,
ale samozřejmě také dostupný na začátku 50. let.
Když odklopíme tyto petlice, tak se můžeme podívat
na prachový textilní vak, který se vysýpal a byl výměnný.
Zase lehce zaklopíme, zaklopíme kovové petlice.
A na vrchu té pokličky je pak jednoduché ovládání
zapnuto, vypnuto a tady z boku sací otvor.
Bohužel příslušenství se nám ke sbírkovému předmětu nedochovalo.
Každá žena zná tuto těžkou a zdlouhavou práci v domácnosti.
Péče o člověka a odstranění zbytečné dřiny
je stálou snahou naší strany a vlády.
Spotřebiče víceméně spadaly do lístkového systému.
Do roku 1952 byly dostupné jen na individuální žádost
do toho inkriminovaného národního podniku.
Ale co se týče vybavení domácností spotřebiči, tak si myslím,
že zcela běžný byl právě vysavač, elektrický sporák,
kuchyňský robot, šlehač.
Pak to byla samozřejmě žehlička, již také elektrická.
Lacinější varianta se ale v poválečné době objevovala
pouze jako nahřívací.
Psal se právě rok 1952, ve kterém do národního podniku
Kovotechna nastupuje designér Stanislav Lachman.
Podílel se na tvaru později velmi známých vysavačů
Standard a Jupiter.
Standard byl jeho prvním vysavačem, na kterém se podílel.
Byl to jeho první spotřebič,
na kterém se podílel v rámci národního podniku Kovotechna.
Nebyl to ještě jeho prvotní nápad,
ale dával konečnou podobu tomuto výrobku.
Vysavač Standard je modernější.
Je to modernější tvar, už pokrokovější.
Odpovídá takovému tomu,
řekněme, rostlinnému charakteru 50. let.
Není to taková vytříbená hranatost a elegance 30. a 40. let,
ale ty tvary už jsou oblejší.
V moderním státě nemusí už být žádná žena otrokyní domácnosti.
V Elektrických podnicích předvedly znárodněné podniky
důmyslná domácí zařízení. Tyto malé zázračné strojky
udělají za vás všechnu nepříjemnou práci v kuchyni.
Oloupají brambory a zadělají těsto.
Nabrousí vám i nože a vidličky.
A nakonec vám i vyčistí boty.
Bojíme se, že si nakonec bude muž raději
hrát doma v kuchyni a ženu pošle za výdělkem.
Myslím, že žena 50. let měla rozhodně těžší praní,
protože pračky ještě nebyly tak vyvinuté.
Elektrická pračka s odstředivkou odstraňuje nečistotu
rychle proudící vodou.
Ještě se jednalo o velmi těžké stroje,
které se často nevešly do našich dnešních malých koupelen,
takže byly prádelny v suterénech domů.
Co se týče vysavačů, myslím, že tam nebyl v používání
toho spotřebiče takový rozdíl mezi minulostí a dneškem.
Dovedete si představit, jak to bude vypadat na světě
za půl století? Ne? Tak se dobře dívejte.
Televizní nakupování je rychlé a hlavně pohodlné.
V zasklené ledničce vydrží potraviny čerstvé nejméně půl roku.
Stačí stisknout knoflík
a přesně odvážené dávky k vaření jsou připraveny.
Mramorem vykládaná plotna vůbec nepálí,
a přece vaří rychle a naprosto spolehlivě indukčními proudy.
Kuchařskou knihu nahradily děrované štítky.
Elektronkový přístroj se už postará o další práci.
Kuřátko spolehlivě a zaručeně do zlatova upekou
infračervené paprsky ve skleněné troubě.
Státní ústřední škola bytového průmyslu zde ukazuje,
jak si zařídit malý byt s dokonalým vkusem.
Zařízení kuchyně se vám bude jistě líbit.
A možná že budete i trochu závidět vládkyni této kuchyně,
která má všechno na dosah ruky.
Jak tehdy vlastně vypadala vaše běžná domácnost počátkem 50. let?
Vysavač jsme měli. To jo.
Naše domácnost byla zvláštní tím, že Emil se do všeho montoval.
Fakt je, že on byl pro mě taková technická opora ve všem.
On si se vším věděl rady. Mně se to strašně líbilo,
protože jsem nevyrostla v takové rodině.
Taťka byl důstojník a to je úplně jiný obor.
Žádný z mých bratrů nebyl tak technicky vyspělý.
Ale Emil v tomto byl úžasný.
Poznenáhlu mě začal do toho zapojovat,
a než jsem se nadála, tak už jsem zařizovala.
A chceš auto? Já to zařídím.
Ale budeš se o to starat, jo? On měl takový zajímavý systém.
On zosobňoval věci. Třeba pračka byla Terka perka.
Dal jim jméno, osobní jméno. Pro mě už to byla Terka perka.
A teď ke mně šel a říkal:
Kdy ses dívala Terce perce, jestli nemá ucpaný ten filtr?
To byste nevěřila, jak úžasně to na člověka působí.
Nebo třeba auto, měli jsme škodovku, to byla Klára.
A teď naráz večer: Kolik je venku stupňů?
Já říkám: Minus šest. Jé, to bude Kláře zima, ne?
Jak to má s nemrazicí směsí?
Já jsem se začala plašit a naráz jste v tom,
že si zosobníte tu věc a dáváte pozor.
Nebo jak to, že u té žehličky to taháš ze zásuvky
jako kočku za ocas? To se vezme.
Ta zásuvka se podrží a vytáhne se to opatrně.
To osobní jméno, které on tak rád dával na všechno možné,
mě jako ženu nutilo,
že jsem nakonec to brala jako trošku živoucí bytost
a dávala jsem na to ze stránky technické lepší pozor.
V RÁDIU JE REPORTÁŽ Z BĚHU EMILA ZÁTOPKA
-Hele, nepůjdeme do kina? -Klidně, ale teď zrovna ne.
V kině budou dávat Pyšnou princeznu.
Já vím, ale teď mi běží Emil Zátopek.
-Já bych to rád slyšel celé. -Dobře, dobře.
Chápu, že v roce 1952 to byla opravdu velká událost,
kterou si v následující reportáži připomeneme.
Ale do toho kina bychom stejně mohli jít, víš?
Přesně tady jsme čekali.
Bylo to tady jak někde na osadě na Sázavě.
Pár domečků, takových přikrčených. Množství diváků, ale zase ne tolik.
A hlavně Emil Zátopek.
Nabitý olympijský stadion v Helsinkách s napětím očekává
start závodu v běhu na pět kilometrů.
Už bylo odstartováno.
Mezi patnácti finalisty je náš Emil Zátopek,
který podle tzv. odborníků nemá prý naději na vítězství.
Zátopek vyhrál pět kilometrů nádherným spurtem.
Vyhrál deset kilometrů a teď samozřejmě ten maraton.
A teď ano! Emile, vydrž!
Tomuto tempu neodolá nikdo na světě.
Angličan padá, Zátopek ještě přidává.
Poslední metry běží jako sprinter.
A už je v cíli!
Já jsem to sledoval u rádia.
My jsme dokonce ten slavný maratonský běh stříhali.
My ho zkracovali. Bylo to takové dobrodružství.
Muselo se stříhat, i breptíky.
Samozřejmě bylo to úžasné teda potom, ten doběh zejména.
Mně bylo 21 let a já na to vzpomínám ohromně.
Prožíval jsem to s takovou dramatičností.
Měl jsem obavy, jak Emil bude reagovat, i když jsme se znali.
-Už tenkrát jste se znali? -Ano.
Takhle jsem tady měl hvězdu, olympijského vítěze trojnásobného,
takže jsem měl trochu obavy a strach,
abych nepopletl tu reportáž z toho letiště.
Ale dopadlo to dobře. Emil byl báječný vypravěč.
Vážíme si našeho kapitána Zátopka proto,
že je pro nás všechny příkladem příslušníka naší lidové armády.
Byl to ohromný úspěch československého sportu
v určité pohnuté době, kdy se tady odehrávaly
některé nepříjemné události kolem procesů.
A Emil a Dana povzbudili.
Karle, když se dneska vrátí vrcholoví sportovci
z nějakého opravdu velkého soustředění,
kde získají medaile, hrozny novinářů,
televizní, rozhlasoví, píšící. Kolik vás tenkrát bylo?
Tenkrát nás tolik nebylo. Já myslím takových dvacet, třicet.
Ale hodně tam bylo rodinných příslušníků.
Také příslušníci armády.
Sportovci i z jiných odvětví přišli přivítat Emila.
To bylo v tom salonku. My byli s Emilem na ploše.
Já jsem komentoval některé z jeho běhů,
ale nikoliv těch hlavních,
z těch jeho hlavních běhů na olympijských hrách.
Posledních pět set metrů, čtyři sta metrů, finiš!
Emil teď nasazuje ke svému populárnímu trháku.
Dvě stě metrů do cíle.
Teď! Teď! Teď je to tam! Skutečně nádherný souboj.
A Emil Zátopek jde jako první do cíle před Kucem.
Emil Zátopek první, Kuc druhý.
Další běžci jsou tam s mezinárodní účastí.
Ale Emil je první a to je rozhodující!
Před Státním soudem v Praze byla souzena osmičlenná banda
amerických špionů a teroristů. Cílem špinavé práce
těchto darebáků bylo oslabovat naši zemi teroristickými akcemi,
sbírat důležité vojenské a hospodářské zprávy,
aby v případě války sloužila jejich rozvratná činnost
k snadnějšímu dobytí země.
Zajímalo by mě,
do jaké míry tehdy v roce 1952 politika do sportu zasahovala.
Zasahovala velmi, protože člověk musel být neobyčejně opatrný na to,
co říká, u každého družstva, u každého výjezdu byla
takzvaná bystrá očka, jsme říkali.
Byl tam naráz někdo takový nám neznámý,
který se tam objevil.
A to jsme říkali: Hele, tak to je bystré očko.
Ti, kteří poslouchali, co se povídá, jak se povídá a tak dále.
Hned následoval trest.
To nebyla žádná legrace, protože to byl buď zavřený,
nebo člověk měl zakázaný výjezd ven do zahraničí.
Vy a váš manžel jste se v roce 1952 stali nejen československými,
ale i světovými hvězdami. Jaký byl potom zájem novinářů,
když jste se vrátili zpět do Československa?
Byli jste řečeno dnešními slovy ty skutečné celebrity?
Tak obrovské hvězdy... Dneska je to trošku jinačí,
protože taková propagační činnost dneska hraje daleko větší roli
než za našich časů. Také jsou za tím peníze.
Musím říci, že lidé byli nadšeni a že nás stejně vítali,
jako vítají dneska třeba hokejisty. Když jsme přijeli z Helsinek,
tak jsme museli vylézt na střechu autobusu, aby nás lidé viděli.
Ta sláva vždycky je.
Emil v tomto byl až příliš dobrotivý.
Nakonec to i přeháněl, musím říci.
Otevírali jsme dveře každému, kdo přišel.
Pak se schovával na balkoně a mrzl na balkoně.
Byly olympijské hry v Helsinkách jak pro vašeho manžela,
tak i pro vás tím největším sportovním vrcholem?
Pro Emila ano, protože Emil skutečně už trénoval.
Celou válku trénovali kluci ve Zlíně.
Takže tady toto byl vlastně jeho vrchol.
Nic víc se ani nedá čekat, než když vyhraje
všecky tři medaile. Když vyhrál v Helsinkách,
tak to byl opravdu jeho takový vrchol.
I když potom dělal ještě světové rekordy,
na deset kilometrů, ještě udělal taky světový rekord
na pět kilometrů, ale už to nebylo takové komplexní.
A pro mě to byl teprve začátek atletické kariéry.
Byl to dobrý nástup, zlatá medaile na olympiádě.
Já už jsem nikdy žádnou zlatou medaili nevyhrála.
Ale ještě stříbrnou jsem pak vyhrála v roce 1960
na olympiádě v Římě.
To je nádhera. Já jsem úplně okouzlena.
Po kládě do rybníka, to jsem ještě neviděl.
Pyšná princezna.
Premiéru měla právě v roce 1952, a tak se v následující reportáži
podívejte na okolnosti jejího vzniku a úspěchu.
Pst!
Mladým návštěvníkům obnovené premiéry filmu Pyšná princezna
rozdávali autogramy Alena Vránová,
Vladimír Ráž,
Gustav Heverle,
národní umělec Stanislav Neumann
a další představitelé této úspěšné filmové pohádky,
která byla natočena už před 21 lety.
Pyšná princezna byla v podstatě první filmová celovečerní pohádka
natočená v roce 1952. A já když mám příležitost
o té pohádce mluvit, tak bych chtěla připodotknout,
že jestli je někde její velká cena, jestli dodnes má co říci,
tak je to proto, že tatínek byl strašně zamilovaný do maminky.
Já mám pocit, že ta láska, kterou prožíval, se dostala na plátno.
Režisér Bořivoj Zeman chtěl po tátovi tu ústřední písničku.
Ta strašně důležitá, tu, kterou bude princ učit princeznu.
Táta přemýšlel a hledal, zkoušel ty motivy.
Moje starší sestra jednou taky hrála na klavír
a jednou si brnkala něco, co najednou mělo
jakoby strukturu toho Poupátka, a táta říkal:
Zahraj to ještě jednou, Věruško, zahraj to ještě jednou.
Tady je podpis A. M. Brousila,
který velmi propagoval náš film v zahraničí.
On měl osobní styky s Fellinim.
Tady je podpis úžasného filmového historika
a teoretika George Sadoula.
V pražském kinu Lucerna zahajovala Pyšná princezna
letošní dětský filmový festival.
Režisér filmu Bořivoj Zeman.
Pane Vačkáři, vy jste byl přímo na natáčení Pyšné princezny.
Ano, jako kluk jsem byl. Jeli jsme do Rumburka,
kde jsou takové ty čedičové... Varhany se tomu říká.
To si pamatuji velmi živě, protože to byl úžasný útvar,
kde se Ráž s paní Vránovou schovávají.
A potom jsem byl také u rybníka,
jak se tam natáčelo to praní prádla.
Víte, jak oni jsou na tom útěku a teď spolu perou.
Nálada celého štábu na natáčení byla hrozně příjemná.
Zpívejme a radujme se, že jsme pány v rodném lese.
Na Pyšné princezně já mám ráda a cením si,
že to je pohádka, která málo pracuje s kouzly.
Že vlastně jediné kouzlo tam je to poupátko,
které bohužel nebylo animované časosběrně z reálné kytičky,
ale bylo to poupátko vytvořené uměle.
Ráno uvidíš. Uvadne. Neuvadne.
Ta měla takový stroječek uvnitř květináče,
který jí rozechvíval umělé lístečky.
A potom je tam ta slavná scéna na kládě.
Nejdřív se natočila jízda kamery lesní úžlabinou.
Asi byla unikátní na tu dobu. Byla trikově poctivě nasnímaná.
Potom film promítali na pozadí a tuto jízdu na kládě
z filmu Pyšná princezna už jistě znáte.
Jak vidíte, technický vtip nejsou žádné čáry.
Na tomto klavíru vzniklo Poupátko.
První setkání s princeznou a chůvou, princezna Krasomila.
Ale předtím ještě král Miroslav se vydá na cestu.
Čeští turisté se velmi často ptají na natáčení na zámku Hluboká.
Pokud průvodce okamžitě sdělí, že všichni známe Pyšnou princeznu,
která se tu natáčela, všichni souhlasně pokyvují hlavami.
Je to tak známá pohádka,
nejznámější a nejúspěšnější naše pohádka,
že ji opravdu zná každý Čech od kojeneckého až po seniorský věk.
A jsem krásná a jsem a ty mi musíš běhat pro míč
a musíš mi zavázat střevíc. Musíš a musíš! Ááá!
Zahradníku!
-Zahradníku! -Co si přeješ, jasná princezno?
Nechci zpívat, ale chci umět hrát na loutnu jako ty.
Prohledat město dům od domu!
Kdyby zahradník kladl odpor, tak bez milosti...
Nelehká doba, rok 1952.
Jak to tak bývá, člověk se nezeptá rodičů na to,
co mu z dnešního pohledu nebo když dospěje připadá důležité.
Pro mě je určitá záhada, ale to spíš se vztahuje
k jiným jeho filmům, k Andělu na horách a na dovolené,
tak tam já jsem si vždycky kladla otázku,
jak mohl točit tyto filmy, a popravovalo se v té době.
Rok 1952, období čistek.
Točí tuto pohádku, která si myslím,
co teda vím už z doslechu, že se těžce prosazovala.
Byla to pohádka, kde byl hlavní postavou král, feudál.
Musel se z něj udělat zahradník, aby to byl ten lidový prvek
a dejme tomu ten proletářský akcent v tom to měl vyvažovat.
Ale přesto si myslím, že táta nejen v Pyšné princezně
měl zvláštní dar vdechnout život těm postavám,
že byly pravdivé, že i ten král, ta pohádková postava byla pravdivá.
Myslím si, že ta pohádka, jestli je nějaké její poslání,
tak si tak toužebně přeje, aby lidi byli lepší.
Teď si pojď poslechnout. Teď zrovna kope.
Bůh ví, jak dlouho tam ještě bude, viď?
Já doufám, že tam ještě chviličku vydrží,
a tak se uvidíme i příště, to bude už rok 1953.
A to se podíváme třeba na první vysílání Československé televize.
Tak se mějte hezky.
Usilujeme o to, soudruhu Gottwalde,
aby KSS opravdu bylo oddílem jednotné a nedělitelné KSČ.
Skryté titulky: Věra Kotlínová Česká televize, 2013