Dnes zavzpomínáme na události, které Čechoslováky
traumatizovaly přes čtyřicet let. Jednak uzavření hranic,
ale také sovětizace našeho zemědělství.
Abychom ovšem neupadali pouze do depresí,
budeme hovořit i o módě nových budovatelů socialismu,
která rozhodně nebyla tak ponurá jako rok 1951,
o kterém bude dnešní Retro.
Dnes se ještě dozvíme, koho můžeme nazvat
otcem železné opony na československých hranicích.
Byl to právě Ludvík Hlavačka, který nechal zřídit
elektrické zátarasy, elektrickou stěnu smrti
a zřídit minová pole.
Finská novinářka žijící téměř 70 let v Praze prozradí,
jak si počátkem 50. let ušila kabelku z pánského klobouku.
Tak jsem koupila největší černý pánský klobouk
na Václavském náměstí u Čekana
a udělala jsem si z toho večerní kabelku.
A sovětské experimenty v našem zemědělství
vyvrcholí rozdojením kozla.
Víte, my jsme také rozdojili kozla.
My jsme ho vlastně nerozdojovali, on nám začal dojit sám.
Ještě v únoru roku 1948,
tedy bezprostředně po komunistickém puči,
byly československým občanům odebrány jejich cestovní doklady.
K definitivnímu uzavření hranic ale ovšem došlo až po schválení
zákona o Pohraniční stráži právě v roce 1951.
Děkujeme vám, že vy v tyto dny svou bojovou ostražitostí
zajišťujete klidnou práci, štěstí, mír všech pracujících.
Hranice se začala uzavírat únorem 1948,
protože tehdy byla zrušena platnost všech cestovních pasů.
11. červenec 1951 je považován za významné datum
v dějinách Pohraniční stráže a ochrany státní hranice vůbec,
protože tehdy byl přijat zákon, který umožňoval přestavbu,
přeměnu státní hranice do podoby,
která zanechala svoje stopy až dodnes.
Otcem československé železné opony je Ludvík Hlavačka,
který zemřel před několika lety v Praze.
Byl to člověk, který byl velmi brutální a velmi obávaný.
Později se stal prvním velitelem Pohraniční stráže.
Byl to právě Ludvík Hlavačka,
který nechal zřídit elektrické zátarasy,
elektrickou stěnu smrti a zřídit minová pole.
Ve 14 hodin 57 minut přerazil vlak pravidelné linky
Cheb - Aš závoru, a tak překročil státní hranici.
V roce 1951 se odehrál velmi zajímavý příběh Vlaku svobody,
což byl obyčejný rychlík, který unesla skupinka lidí,
kteří se chtěli dostat na Západ, a prorazili železnou oponu
do západoněmeckého Selbu a zůstali na Západě.
Těch cestujících ve vlaku bylo sto deset.
Čtyřiatřicet z těch sto deseti se rozhodlo zůstat.
Byla to velká prohra pro komunistický režim.
Pak začalo to přemlouvání, abyste tam zůstali, ne?
Přemlouvali tam lidi, hodně takoví ti finančníci.
Podle mého tam asi žádný nezůstal.
Jenom ti, kteří připravili tu akci.
Ano, to byla dvě auta.
Překročení státní hranice stálo život do roku 1989 asi 300 lidí.
Zhruba sto zemřelo v elektrických drátech.
Nejsou to jenom ti mrtví, ale vedle tohoto čísla
je obrovské množství těžce zraněných s trvalými následky.
Za celou existenci železné opony na ní zahynulo kolem tisíce lidí.
Ta čísla nejsou zcela ještě přesně zjištěna.
Většina z nich, a to je, myslím, velmi zajímavé,
byli pohraničníci, kolem šesti stovek.
Tito soudruzi střežili státní hranice ve chvíli,
kdy my jsme zasedli ke štědrovečerní večeři.
A z nich celá jedna třetina, kolem dvou stovek, byly sebevraždy.
To číslo, myslím, stojí velmi za pozornost,
a to z toho důvodu, že pravděpodobně nám názorně ukazuje,
jaké podmínky tam asi panovaly
a pod jakým tlakem ti pohraničníci byli.
Pohraniční stráž měla zhruba 20 000 příslušníků.
Nebyli to jenom důstojníci, tedy vojáci z povolání,
ale valná většina z 20 000 byli vojáci základní služby,
kteří tam museli nastoupit, vykonat vojenskou základní službu.
Střízlivý odhad všech, kteří odešli z Československa
do zahraničí v letech 1948 až 1989, je asi sto tisíc,
ale to číslo bude nepochybně mnohem větší.
Problémem jsou 50. léta,
kdy evidence obyvatel nebyla tak dokonalá.
Lieko Zachovalová. Vy jste finská novinářka,
která přijela do tehdejšího Československa v roce 1948,
vlastně v době, kdy tehdy československým občanům
byl odebrán pas a nemohli vycestovat do ciziny.
Jak vy jste vlastně nahlíželi na ten fakt,
že českoslovenští občané nemohli vůbec vycestovat za své hranice?
Já jsem toto vůbec nevnímala ze začátku.
Já jsem jela sem za svou láskou a takové věci mě vůbec nezajímaly.
A vy jako Finka jste normálně mohla cestovat zpátky
za hranice Československa?
To určitě, dokud jsem byla finská občanka.
Pak až mně nabídli české občanství a já jsem to vzala
coby mladomanželka tady, já jsem si řekla,
oni se urazí, když to neberu, tak pak teprve i pro mě spadla klec.
Lieko, kdy vy jste se poprvé od roku 1948
dostala zpátky do Finska?
Někdy... Kdy to bylo?
Asi v roce 1957 jsem tlumočila i panu prezidentu Novotnému,
který měl finskou návštěvu, sice ne prezidenta,
ale předsedu parlamentu. Pan prezident se ptal,
aby řeč nestála: Jezdíte domů?
Já jsem řekla: Nejezdím, protože to není tak jednoduché.
V podstatě deset let jste se nemohla podívat...
Nějak by se to zařídit dalo, pravil.
Za nějakou dobu jsme se šestiletým synem a manželem jeli.
Vaše maminka se mohla bez problémů dostat do Československa?
Bohužel tenkrát vládla v Československu
jakási špionomanie, takže matka měla velké potíže
získat sem vízum, takže mnohokrát odložila svoji cestu,
ale přece jen potom přijela a bylo to samozřejmě
velmi vítané a velmi hezké, ale bez potíží to nebylo.
Podle komunistické ideologie se zejména pak v 50. letech
řídilo v životě pracujících téměř vše.
Výjimkou nebyla ani móda,
a tak se v následující reportáži podívejte na to,
jak si nová moc představovala tehdejší módní průmysl.
Z iniciativy Ústředního výboru Československého svazu mládeže
uspořádal kolektiv zaměstnanců Textilní tvorby v pražské Lucerně
přehlídku nových oděvů pro mládež.
Pracovní plášť pro ženy v kancelářích.
Praktický pánský letní oblek.
Kalhoty a košile jsou ze stejného materiálu.
Noví ideologové vymysleli, že nová československá móda
musí být odtržena od módy světové.
Jeden z takových obecných principů byl ten,
že na novém oděvu nesmí být nic,
co by souviselo s minulými společenskými útvary,
ať to byl feudalismus nebo kapitalismus,
což například vylučovalo kraječky, stužky a podobné věci.
Ten nový oděv měl být přísně funkční, což znamená,
sukně neměly být úzké, protože úzký oděv zamezuje ženám v pohybu.
Neměly být ale používány například dekorativní sestavy knoflíků.
To znamená, že i dvouřadové zapínání bylo zbytečné.
Neměly se používat různé tvary límců,
falešné kapsy, manžety a podobné ozdoby.
Pochopitelně že byla obava, že takový oděv povede k uniformitě.
A také vedl.
Nejsou to jenom modely. Tyto obleky si už dnes
každý kupuje v našich obchodních domech.
Nechybí zde ani praktické pracovní oblečení.
Dají se najít třeba na stránkách tehdy jediného módního časopisu
články velice ostré ideologické od Jiřiny Spalové,
které opravdu srší třídní nenávistí.
Je pozoruhodné,
že se třeba dají najít články i od Slávky Vondráčkové,
která patřila k meziválečné levicové inteligenci,
která v roce 1953 uveřejnila článek:
Problém celý - víc oceli.
Pod tento název se schovala jakási reportáž
o módních přehlídkách na Ostravsku. Ten název spočíval v tom,
že když půjdou ženy pracovat i do těžkého průmyslu
a vyrobí víc oceli, tak se vyrobí víc textilních strojů,
a proto ženy budou moci chodit lépe oblékané.
Existovala taková představa, že každé pracoviště má mít
svůj specifický oděv, takže módní návrháři
nebo lépe řečeno designéři byli opravdu nuceni odcházet
například do zemědělských družstev, kde měli navrhnout
odlišné pracovní zástěry pro ženy, které pracují například ve vepříně,
pro ženy, které pracují v kravíně.
V hlubokém dojetí a žalu přijaly ženy na celém světě zprávu
o smrti největšího bojovníka za práva žen soudruha Stalina.
Veliký problém byl oděv pro volný čas a oděv společenský,
především oděv společenský, protože tam zase noví ideologové
spatřovali nebezpečí, že právě tam se nejvíce může
projevit měšťáctví a buržoazní myšlenky,
tam se nejvíce může projevit to, co má kdo v peněžence,
a hlavně že je to pro ženu oděv nedůstojný,
protože v buržoazním státě přece žena je závislá
na výhodném sňatku, a proto večer nosí
dekoltované oděvy, aby muže sváděla
a pro sebe získala dobré zázemí pro svůj budoucí život.
Nová vláda komunistická hlásala rovnost
a hlásala rovnost i v odívání, hlásala,
že už nebudou ty dobře oblečené jakoby elity
a vedle toho špatně oblečený pracující lid,
ale oni byli první, kteří to porušili,
protože oni nezrušili významné pražské salony,
jako byl Rosenbaum, Podolská, Bárta,
a sami se v nich začali hned oblékat.
Klement Gottwald se začal oblékat u Bárty,
paní Marta Gottwaldová u Podolské. Oni byli první, kteří pochopili,
že kvalitní oděv je důležitý nejenom pro osobní pocit,
ale především pro mocenskou reprezentaci.
Přišlo vám, že komunistický režim, který v podstatě tu ideologii
tehdy v 50. letech vkládal téměř do všeho,
ji nevložil i natolik do oblečení, že by se ženy,
které se oblékaly v Československu, oblékaly jinak než ženy ve Finsku?
Bylo to znát.
Já bych byla bývala poznala Češku kdekoliv na světě,
protože ten výběr byl dost omezený, ale nechci říci,
že by ta móda byla až ošklivá, to vůbec ne.
Kdo měl porci kreativity v sobě, tak si pomohl sám.
Já nevím, jestli jsem byla moc kreativní,
ale například jsem potřebovala malou večerní kabelku,
tak jsem si koupila největší černý pánský klobouk
na Václavském náměstí u Čekana a udělala jsem si z toho
večerní kabelku. Ta byla fakt pěkná.
Československé zemědělství se v 50. letech začalo
orientovat na Sovětský svaz a implementovala se
sem metoda toho, co je sovětské,
to je dobré pro československé zemědělství.
Jak jste pohlížela třeba na tento fakt?
Nějak to zemědělství bylo pro mě tak strašně jiné než ve Finsku.
Například ta kráva, ta univerzální česká kráva,
to je těžkotonážník, to je hrozně veliké zvíře.
Finská kráva je hubenější?
Já jsem viděla, že to používali na tah.
Ve Finsku by nikdo nezapřáhl krávu před cokoliv.
Fin by si spíš zapřáhl svou ženu, ale nikdy ne krávu.
50. léta přinesla do československého zemědělství
nejen kolektivizaci, ale řadu inovací,
které se měly stát výkladní skříní socialistické společnosti.
Ostatně podívejte se v další reportáži,
jaké vědecké poznatky k nám tehdy sovětští soudruzi vozili.
Jednotné zemědělské družstvo čtvrtého typu ve Veleni
vítá dnes své učitele, nejpokrokovější zemědělce světa,
sovětské kolchozníky.
Vynikající mistři vysokých sklizní pomohou
také našim družstevníkům zvýšit užitkovost a výnosy.
Lysenko například razil myšlenku, pak se to říkalo populárněji
poručíme větru, dešti, poručíme přírodě,
upravíme si přírodu, neexistuje, že by nějaká vlastnost byla
u plodin nebo hospodářských zvířat dána geneticky.
Geny, to je nesmysl. Je to tak,
že když budeme mít zvíře, poskytneme mu dobré podmínky,
budeme tele dobře krmit, tak z něj vyroste výborná dojnice.
To je částečně pravda samozřejmě. Ale on tvrdil,
automaticky další potomci této krávy budou už výbornými dojnicemi,
což je jednak nesmysl, protože můžete dobrou krávu
krmit průměrně a potomstvo bude dobré,
a mizernou krávu krmit, jak chcete, a potomstvo bude zase mizerné.
Ale představte si tu zrůdnost, kterou to v sobě neslo.
To totiž mohlo klidně dojít až tak,
že by se třeba řeklo, že se děti seberou rodičům,
dají se do nějakých ústavů, kde se z nich vychovají
profesionální revolucionáři, komunisti,
a jejich děti automaticky budou rozenými revolucionáři,
což bylo naprosto zrůdné.
Nejznámější takovou oblastí, kterou on rozpracoval,
byla takzvaná jarovizace obilovin, ale i dalších plodin,
kde využil už století známou záležitost,
že když se nechá naklíčit obilí, pak se zmrazí nebo ochladí prudce,
tak vydrží přes zimu, a když se pak zaseje,
je možné ho urychlit, tak on vymyslel,
že se bude sít dvakrát do roka. Samozřejmě to teoreticky funguje,
ale v praxi se pak zjistí, že nikoliv stoprocentní nárůst
výnosů, dokonce ani třicetiprocentní,
když on pak revidoval ta čísla, která vytruboval veřejně do světa
hlavně vůči stranickým činitelům, ale potom zjistil,
že ani ten desetiprocentní přírůstek, což je tak běžné,
se ukázalo, že je velmi problematický,
a to z toho důvodu, že velká část zrní nevzešla.
Milý pan Lysenko byl nesmírně neurvalý a odstranil z cesty
všechny skutečné vědce. Akademik Vavilov,
skutečný vědec a zakladatel genobanky, skončil v gulagu.
Když jeho vědecké pokusy byly dány na ověření do kolchozu,
tak samozřejmě kolchozníci měli strach, když to nevyjde,
že budou nařčeni ze sabotáže, takže oni v dotaznících vyplňovali:
Ano, osvědčilo se, výborné, perfektní, skvělé.
Nikita Sergejevič Chruščov, kukuřičník, jak se mu říkalo,
to byla jeho oblíbená plodina, tu zaváděl úplně všude.
Když o ní mluvil s oblibou, tak se to týkalo
nejenom Sovětského svazu, ale i všech jeho satelitů.
Tady u nás se zaváděla kukuřice třeba do podhůří, do Podkrkonoší.
Tam pochopitelně neměla šanci, aby se na ní něco urodilo.
Znám jeden takový případ, kdy lidé byli velice znechuceni tím,
co museli dělat, přebíráním sovětských zkušeností.
Je tady z obce Hlízov, kde tamější předseda JZD odmítl
pěstovat kukuřici, protože JZD Hlízov hospodařilo
na velice úrodných zelinářských půdách
a pěstovalo především zeleninu a vozilo ji i do zahraničí,
takže bylo velice úspěšné.
Už od druhé poloviny 50. let to bylo JZD velice prosperující.
On si dovolil odmítnout pěstovat kukuřici,
protože bude malý výnos, zatímco by tam mohl mít zelí,
okurky a další plodiny, tak musel kukuřici
a otevřeně se proti tomu vzepřel, načež přišla kontrola
a zjistila nějaké bezvýznamné nesrovnalosti.
On to odnesl dvěma lety vězení.
Sovětský svaz nám i letos pomůže při ničení největšího škůdce
úrody brambor, mandelinky bramborové,
kterou loni záměrně rozšiřovali američtí imperialisté.
Pak tam bylo dalších pár takových pavědců jako Lepešina,
akademička, která původně byla uklízečka v laboratoři.
Při mytí špinavého nádobí si všimla,
že tam narostla nějaká plíseň. Usmyslela si,
že plíseň a živé organismy rostou z nějaké neznámé substance,
a ona celý život tu substanci až do své smrti hledala.
Na pokusné stanici zemědělských výzkumných ústavů v Uhříněvsi
provádí kolektiv vědeckých pracovníků odchov telat
podle metody slavného sovětského zootechnika Steimana.
To se týkalo studeného odchovu telat,
ale třeba potom i prasat, pro telata je to nejtypičtější.
To byla taková malá budka, kam vzali tele od mámy,
šoupli ho ven do boudy, kde byl mráz.
Ono to opravdu svým způsobem fungovalo.
Bylo otužilé a tele po zdravotní stránce prospívalo.
Nicméně lidé si to zjednodušovali, a tak místo aby se to tele
mohlo proběhnout, místo aby ho pravidelně krmili,
dávali mu tam teplé pití, tak ošetřovatelé,
kteří byli znechuceni tím, že musí do JZD,
na telata doslova kašlali a pak ten úhyn byl obrovský
a ztráty veliké, takže se to minulo účinkem.
Mnozí i z mladší generace si budou dodnes pamatovat třeba
jméno soudružka Malinina a její kráva Poslušnice.
Při návštěvě Jednotného zemědělského družstva
ve Václavicích ukazuje vedoucí pěstitelské farmy
kostromského skotu Malininova václavickým družstevnicím
správnou masáž vemene před dojením.
Samozřejmě každý sedlák, který měl někdy krávu
nebo i kozu, tak ví, že ta masáž má svůj smysl,
pokud trvá půl minuty, minutu.
Soudružka Malinina vymyslela, že když budeme masírovat
patnáct minut, že tím víc bude ta kráva dojit.
Od minulého roku mění se rychle tvář tohoto kraje.
Bažinaté louky mizí a mění se v úrodná rýžová pole.
Nejmodernější sovětské stroje pomáhají družstevníkům
budovat nová rýžoviště.
Na samém pomezí Čech a Slovenska, na jižní Moravě,
zkoušeli v 50. letech pěstování rýže na zatopených polích.
Od toho se samozřejmě záhy ustoupilo,
protože výnosy byly mizivé, nicméně lze to.
Většinu lidí velice překvapí, že i u nás lze pěstovat rýži,
ale když se spočítala ekonomika toho pěstování,
tak se to samozřejmě nevyrovnalo výnosům z pěstování cukrovky,
obilnin, případně zeleniny
v jižních teplých oblastech našeho státu.
Vaši jalovici je možno rozdojit a jsou schopni na to.
Když jsem se učil v akademii Timirjazeva,
dali jsme si za úkol rozdojit kozla.
A během dvou měsíců jsme masáží vemene kozla rozdojili.
Dává nám sklenici mléka denně.
Vědec Moskalenko rozdojil kozla a s úsměvem tam tvrdil,
jak kozel nadojí denně sklenici mléka.
Víte, my jsme taky rozdojili kozla.
My jsme ho ani nerozdojovali, on nám začal dojit sám,
protože totiž koza, morče, jeden druh netopýra a člověk
jsou čtyři živočišné druhy, u kterých zůstala zachována
funkční mléčná žláza i u samců, i když je zakrnělá.
A nějakou zřejmě metabolickou cestou se mu splašily hormony,
struky mu narostly do značné velikosti
a skutečně produkoval jakousi tekutinu,
kterou bych se ovšem neodvážila nazvat mlékem.
Určitě bych se jí nenapila.
Takže my jsme pro pobavení návštěv ukazovali, jak dojíme kozla.
A zase retro, tuším, že zrovna včera měl vyjít
v českém jazyce překlad holandského vědce Paula de Vriese,
který tento princip chce aplikovat u mužů,
že by muži kojili své děti, a tím by mohli nastolit
úplně nové vztahy, jako jsou mezi matkou a novorozenětem,
takže by otcové mohli tímto způsobem získávat
lepší vztahy se svými dětmi.
Já nevím, jestli tomu mám věřit nebo ne.
Přečetla jsem o tom dost.
Jsem zvědava na českou verzi, ale i tohle je možné.
Doufám, že se vám dnešní Retro
trochu ponurejší o roce 1951 líbilo.
Mějte se hezky a uvidíme se příští týden,
to už ale v roce 1952.
Skryté titulky: Věra Kotlínová Česká televize, 2013