Sobota 21. února 1948 se stala památným dnem
v historii naší lidovědemokratické republiky.
Ze všech pražských závodů vyšel pracující lid,
aby se shromáždil na velkém táboru lidu,
který svolala Komunistická strana Československa.
Předseda vlády Klement Gottwald objasnil shromáždění situaci.
Chceme tuto krizi řešit ústavně.
Navrhujeme, aby za odstoupivší ministry
byla vláda doplněna novými lidmi.
Vítejte v roce 1948, roce,
který byl pro československou historii zásadní.
Únorový převrat na dlouhé čtyři dekády zatáhl
nad naší zemí železnou oponu a nastolil léta nesvobody.
Ovšem nejen politické události hýbaly tehdejším děním,
a tak se v dnešním Retru zaměříme na tři oblasti.
Hudbu, sport a architekturu, které ovlivnil právě rok 1948.
Československo po válce roztančil swing.
Západní hudbě ale udělal přítrž únor 1948.
Pro swing to byla katastrofa stejně jako pro ostatní činnosti,
které byly spojené s volným duchem, se svobodou.
A tak se muzikanti snažili jazzovou hudbu
navzdory novému režimu prosadit.
Jedna z takových teorií, kterou se snažil udržet, bylo,
že tradiční jazz je vlastně hudba amerických černochů
a že je to jejich protestní hudba proti kapitalistickému zřízení.
Ještě než komunisti umlčeli tělocvičnou jednotu Sokol,
konal se XI. všesokolský slet.
Šlo o to, aby Sokol ukázal svou sílu ještě.
Zároveň to komunisté chtěli využít jako propagandu,
že se v únoru nic nestalo, že všecko je krásné
a že všecko platí a že u nás je báječná demokracie.
Rok 1948 dal nový rozměr litvínovskému architektonickému
experimentu s názvem kolektivní dům, zkráceně koldům.
Takových koldomů mělo být postaveno sedm.
Postavil se ovšem jenom tenhle jeden.
Na ty ostatní nebyly peníze.
40. léta rozhoupala Československo do rytmu swingu,
který v té době zažíval svou zlatou éru.
Už za války u nás ovšem navzdory represím vznikaly
mnohé swingové orchestry.
Definitivní zlom pak přišel s nástupem komunismu,
který jazz odsunul do sféry ilegality.
Ukázkou umění slepého černošského skladatele, klavíristy, zpěváka,
aranžéra Raye Charlese a jeho dívčího vokálního kvarteta
jsme zahájili naše besedování. Dnes budeme mít ovšem hosta,
protože chceme hovořit také o československém jazzu.
Za války byl jazz oficiálně zakázán.
Nesměli se hrát američtí autoři a činnost těch orchestrů
byla pochopitelně také velice omezená,
takže když potom přišlo osvobození, květen 1945,
tak to znamenalo radikální změnu. Najednou na každém rohu
byla taneční kavárna, tančilo se
a hrály tam swingové bigbandy už proto také,
že za války byl tanec na veřejnosti zakázán,
takže to všechno bylo pro mladou generaci úplné zjevení.
Hlavní orchestr, který v podstatě přežil válku
a potom se velice rozvinul, byl Orchestr Karla Vlacha.
Vedle toho tady byla spousta jiných velkých bigbandů
jako například Orchestr Ladislava Habarta
nebo Zdeňka Bartáka.
Skutečně ten velkokapelový swing byl slyšet na každém rohu.
Ovšem potom přišel rok 1948.
Činnost orchestru byla velice omezena.
Zejména byl velice prudký dozor na amatérské skupiny.
Rok 1948 pro československý jazz znamenal
jistý přechod do ilegality.
Orchestr Karla Vlacha mohl ještě nějakým způsobem pokračovat,
protože byl členem Divadla Voskovce a Wericha,
tak pořádal také ve Slovanském domě koncerty jednou za měsíc,
které konferoval Jiří Traxler.
Traxler nic zlého netuše ohlásil další skladbu:
Nyní si z repertoáru Glenna Millera poslechneme
jeho oblíbenou skladbu, kterou všichni znáte,
American Patrol, Americká hlídka.
Načež obecenstvo povstalo a vypuklo v takové ovace,
že už se to opravdu nedalo považovat za nic jiného
než za proamerickou demonstraci.
Tím způsobem okamžitě skončily koncerty Karla Vlacha.
Tím způsobem byl také odstaven Jiří Traxler.
Tak jako slunečnice každým dnem se obrací jen za sluncem,
tak obracím já hlavu svou za tebou.
Na jedné přehlídce v Lucerně, to byla přehlídka
nejpopulárnějších zpěváků, vystupovala také Inka Zemánková.
Vystupovala tak jako obvykle, to znamená,
že občas se taky pohybovala trošku do rytmu
a dávala si ruce v bok, něco takového.
Pak dostala předvolání na Hudební a artistickou ústřednu.
Že toto jsou zápaďácké manýry a tyto zápaďácké manýry
se u nás rozhodně trpět nebudou
a že ona si svou pěveckou dráhu může klidně pověsit na hřebíček,
takže odešla do pohraničí a tam dělala traktoristku.
Kurz byl uspořádán tak, aby už o žních bylo připraveno
32 nových schopných řidiček, 32 žen,
které uvolní 32 mužů pro jinou, těžší práci na polích.
Že nové traktoristky jsou vskutku schopné,
o tom vás přesvědčí tyto záběry z jízdy v těžkém terénu.
Pane Havelko, kdy u nás byl takový zlatý věk swingu,
protože my se bavíme o té poválečné době,
a za války, neb swing je americká hudba,
se jí tu u nás samozřejmě příliš nedařilo.
Co si tak vzpomínám, ne, já jsem se narodil v době,
kdy už to definitivně zařízli všechno,
ale já se vrátím k vaší otázce.
Za protektorátu se samozřejmě narodily výborné kapely a kapely,
které už skutečně začaly swingovat.
Jiří Traxler třeba, s kterým jsem si osobně
o té době a o těch věcech povídal, říkal,
že třeba Dvorského kapela nebyla moc swingová kapela,
ale vlastně Vlach začal hrát za protektorátu
a začal hrát velmi dobře, jenomže pak to samozřejmě
nacisti zasekli, nesmělo se to hrát,
takže pak nastala taková pauza.
Pak přišel ten zlatý věk swingu, ten nylonový věk,
jak to pojmenoval Škvorecký.
Napadá mě, že swing v poválečných letech
byl pravděpodobně taky oblíbený, protože lidé měli za sebou
ty válečné hrůzy, a swing je hudba veselá,
pro šťastné lidi, tak je vlastně vytrhla z této tragické události.
No, přesně. Jiří to přesně takhle popisoval,
že to byla doba euforická, úžasné radosti.
Z nich spadl ten stres z toho protektorátu
a oni se radovali a ten swing byl ideální pro to.
Co vlastně všechno k té swingové kultuře patřilo?
Já si myslím, že taky důležitá věc byla,
že ti američtí vojáci přivezli jitterbug a boogie woogie.
To byl taky průlom v tom způsobu, jak se tančilo,
takže mládež samozřejmě to strašně vyhledávala.
Celá ta generace potápků českých se zrodila až po roce 1945.
A já si myslím, že to musela být úžasná doba,
protože těch kapel bylo moc, tančilo se všude.
Muselo to být asi krásné.
Jedním z posledních projevů svobody a tím pádem i symbolů naděje
byl XI. všesokolský slet v Praze v červnu roku 1948,
který se stal zároveň obrovskou protikomunistickou demonstrací.
Poté byl Sokol na dlouhých 41 let umlčen.
To je ženský kroj,
který byl používán od roku 1948 na našem XI. sletu.
Toto jsou účastnické odznaky XI. sletu.
Byly vydány ve třech verzích.
Jeden byl pro žactvo, jeden pro dorost a jeden pro členstvo.
Hrdě jsme je nosili a ještě existoval,
ale ten jsem nenašla, takový malý odznáček,
který se nosil celou dobu sletovou, jen to sokolské křídlo.
Ukázka prostných mužů pro XI. všesokolský slet.
Předseda sněmovny, předseda vlády a ministři přihlížejí
v Tyršově domě cvičení vybraného družstva.
Slet v roce 1948 se připravoval nejméně rok dopředu.
Bylo to organizačně velmi náročné.
Ještě v roce 1947 byly tzv. předsletové hry studentstva.
Pro nás kluky bylo dobrodružství dostat se někam sami ven.
Nacvičovalo se. Tiskly se různé suvenýry.
I pánům do kapsičky šáteček, který jinak sloužil
ve velkém jako šátek také, kde je zase suvenýr z XI. sletu.
Jsme pevně odhodláni učiniti rázný konec všem reakčním piklům,
spekulacím na pravicové puče,
špionáži i jiným vlastizrádným rejdům.
Do toho spadly únorové události a v Sokole vznikl problém.
Využít tu práci těch lidí, ukázat,
že my jsme ta republika, a ne s těmi rudými fanglemi.
Já si vzpomínám, že slet šel ve třech vlnách.
Nejprve šli žáci, vždy to trvalo tři až čtyři dny.
Pak šli dorostenci a dorostenky, my jsme byli kolem 25. června.
A pak byli dospělí, ti už byli až začátkem července.
My jsme přijížděli na nákladních vagonech,
takové ty prasečáky, jak se lidově říká,
ale byly čisté, byly upravené, byly tam sedačky.
Byli jsme ubytovaní někde v tělocvičně,
už nevím přesně kde.
Někde na Vinohradech mám pocit, že to bylo.
Cvičili jsme s nadšením a při nástupu jsme měli
schované americké vlaječky a chtěli jsme jimi mávat
už na tom sletišti, ale náčelnice Provazníková nás prosila,
ať toto neděláme, tak jsme poslechli.
Rozhodně jsme tam nešli protestovat.
Dokonce bych ani neřekl, že jsme byli nějak
protikomunisticky naladěni, vždyť jsme byli kluci.
Nám vadilo to, že se najednou začalo lhát, veřejně lhát.
Už když jsme byli na seřadišti, bylo slyšet občas provolávání,
takové skandování: Ať žije prezident Beneš.
Když jsme se pak dostali na Václavské náměstí,
tak tam to bylo naprosto spontánní, ale to nekřičeli
jenom ti kluci z toho okolí, ale ten dav, mávali nám.
Na tom průvodu...
Stáli jsme na nábřeží a tam byla hromada lidí
a byli všichni nadšeni, mávali jsme, povykovali, pokřikovali.
Dodneška vidím Prahu rozzářenou tisíci vlajkami.
Všude vlajky, všude nadšení, davy kolem průvodu.
Nabitý Strahov.
Když si představíte, že na Strahově cvičilo
30 000 mužů přísahu republice, to bylo tak něco silného,
že málokomu nezatrne, když si na to vzpomene.
Když jsme se blížili tou Pařížskou,
tak nám tichou poštou zezadu přišel vzkaz,
že na povel vpravo hleď se budeme dívat obráceně od tribuny,
nebudeme zdravit.
Na povel vpravo hleď jsme se otočili, přešli dál,
přímo hleď a znovu jsme skandovali: Ať žije prezident Beneš.
Většina pochodujících odvrátila ostentativně tvář.
Prostě jsme šli takhle, že je nechceme.
Z dnešního hlediska to může připadat,
že to je strašně odvážné, ale my jsme byli kluci.
S komunismem ještě žádné zkušenosti nebyly.
My jsme byli mládež, takže tam se to tak nebralo,
ale mnozí členové Sokola v krojích po odvrácení hlavy
byli pronásledováni, byli vyslýcháni.
Nevím přesně, jak se s nimi pak naložilo.
To byl začátek bolševického teroru.
Nejméně 11 000 lidí vyloučili ze Sokola, z práce,
takže tam to bylo dost dramatické.
To nikdo nevěděl,
že to je poslední slet, že zavřou Sokol.
Ne, bohužel. Nesmíte se na mě zlobit,
ale opravdu pro vás nemám místo.
Co se s touto érou swingu po roce 1948 dělo?
Jak velký zásah to byl?
Swing vlastně skončil rokem 1948.
Končil postupně, oni to nemohli zaříznout úplně jedním gestem,
ale v podstatě dělali všechno pro to, aby to potřeli,
protože swing byla imperialistická hudba.
Mě to tady nebaví.
Ono to časem unaví.
Život baví na chvíli,
ale vždyť se z toho vlastně nestřílí.
Já zase nejvíc vycházím ze svědectví Jiřího Traxlera,
s kterým jsem si o tom povídal.
On říkal, že to bylo úplně jasné,
že po tom swingu ti komunisti jdou.
On potom uváděl takové dvě historky,
které mu daly, řekl bych, takové jasné znamení,
že tady asi nebude moci zůstat. Ta první je taková docela bizarní,
protože právě jeden z takových funkcionářů,
kteří se měli starat o populární hudbu,
jistý inženýr Kouřil, svolal takovou schůzi velikou,
kam přišli všichni ti lidé, kteří pracovali v populární hudbě.
Tam byl Vlach a vedle něj seděl ten Jirka Traxler
a všichni tam byli, ti, co měli něco společného s hudbou.
Ten Kouřil jim představil nějakého soudruha
ze Sovětského svazu, který jim přišel přednášet o tom,
jak má vypadat pokroková populární hudba.
On začal mluvit rusky, ale jemu nikdo nerozuměl.
Nikdo rusky neuměl.
Mě to tady nebaví.
Pro mě je tady vzduch nezdravý.
Já takové podnebí, prosím, nemám zapotřebí.
Ten soudruh ze Sovětského svazu asi hodinu vykládal.
Když už to bylo nesnesitelné a nemělo to konce,
tak se zvedl takový starý pán, to byl kapelník
rozhlasového orchestru, pan Vipler.
Řekl: Prosím vás, můžete nám říci, ten pán je hudebník?
Ten inženýr Kouřil se k němu naklonil
a teď si tam něco šeptali a domlouvali se
a on potom řekl: Ne, pán není hudebník, pán je důlní inženýr.
Ale hudbě dosti rozumí.
Nešlo by to trošku svižněji?
Osudy českých swingařů po roce 1948 nebyly moc radostné,
protože řada z nich samozřejmě emigrovala.
K tomu jazzu se nedostal de facto skoro nikdo.
Třeba Kamil Běhounek hrál v nějaké dechovce
nebo něco takového.
A ti muzikanti, kteří zůstali, tady skončili dost smutně.
Já jsem třeba se osobně znal s Ladislavem Habartem.
Ten, když přestal hrát jeho bigband,
protože to nemohl udržet, tak se musel živit v baru,
živil se skutečně jako barový houslista.
Dokonce takový fantastický kapelník a saxofonista
hrál v baru na housle. Komunisti to dokonale zamázli.
Když začali architekti Václav Hilský
a Evžen Linhart projektovat litvínovský koldům,
možná ani netušili, jak významný experiment
moderní architektury na jejich rýsovacích prknech vzniká.
I když se idea nového stylu bydlení příliš neujala,
dodnes fungující obytný dům
zůstal stavebně-technickou památkou světového významu.
Po sto dnech přípravných prací byla slavnostně zahájena
stavba mládeže v Litvínově. Brigádníci a horníci
ze Stalinových závodů, kterým je stavba věnována,
se sešli kolem modelu kolektivního domu horníků.
Postavit tento kolektivní dům dá jistě mnoho práce.
Ale mladí brigádníci ze Svazu české mládeže
se na tento budovatelský úkol těší
a jsou rozhodnuti jej splnit co nejdříve.
V roce 1948 probíhala projektová příprava celé akce
a samozřejmě i projednávání, které v té době bylo méně komplikované,
než je dneska, nicméně si také vyžádalo nějaký čas.
Architektonický koncept toho objektu vychází
z předválečného funkcionalismu. Už samozřejmě plánovaným provozem
je trošku šmrncnutý socialistickým realismem.
Co se týče konstrukce, je tady možná zajímavé,
že tady to staré křídlo, ve kterém stojíme,
je ocelové, to se stavělo první, to druhé křídlo je železobetonové.
Taky možná zajímavost.
Bylo tady použito krytalové topení,
na svoji dobu taková, řekl bych, zajímavá věc.
To jsou topné hady umístěné do podlahy a do stropu,
které vytápěly ten objekt.
Z obývacího pokoje se jde do dvou ložnic stejného typu.
Tepelná tělesa nikde neuvidíme. Jsou ukryta ve stěnách.
Zřízení vzorné kuchyně s restaurací je nejlepší odpovědí
a další výhodou obyvatel domu.
Svobodní bydlí v útlých garsoniérách.
Já tady bydlím od roku 1952
čili vlastně první obyvatelé tohoto baráku, naše rodina.
Já jsem tu zažil veškeré dění kolem baráku.
Když jsem byl malý kluk, tak my jako děti jsme zažili
krásné dětství, protože ten koldům skýtal to,
že na tu dobu moderní stavba měla obrovské chodby.
Tam jsme si jako děti hráli na těch chodbách.
Původní obyvatelé koldomu byli převážně zaměstnanci
tehdejších Chemických závodů československo-sovětsko přátelství,
které se rozrostly, a ta osada, která byla vybudovaná
ještě pro Hermann Göringswerke, už nestačila,
takže tímhle se vlastně vystavělo nové bydlení
v tomhle experimentálním duchu.
Naše společnost mění člověka nejen na pracovišti,
ale i v jeho osobním životě.
Zbavuje ho starých měšťáckých předsudků,
návyků uzavřenosti a zlovůle.
Velkou výhodou je prodejna zřízená v prvním poschodí.
I v místním kadeřnictví je hodně práce.
Zatímco muži trpělivě čekají, ženy hovoří na obvyklé téma,
co se bude zítra vařit.
Hlavně to byla veliká restaurace, ta měla tři sta míst.
Byla to jako závodka.
Tam bylo vedení té chemičky a tam ti lidé chodili
za pár korun si na oběd, na večeři.
Stravenka stála tenkrát čtyři koruny sedmdesát,
takže za to měli kompletní jídlo, to bylo ideální.
Tam byla velmi impozantní jídelna přes tři patra
s červenými klubovkami.
Tam se odehrávaly oficiální záležitosti, různé plesy.
Pak tam byla ještě formanka, taková palírna,
kde trávila čas většina mužských z tohoto baráku.
Tady jsou tři typy bytových jednotek.
Ty největší jsou v těch šikmých křídlech,
kterým se říká se světlou chodbou, jsou to byty tři plus jedna
a jsou do patra, je tam vnitřní schodiště,
které bohužel zabírá dost podstatnou část plochy,
je hodně strmé, je tam malá kuchyň,
která sloužila jako ohřívárna, protože všichni samozřejmě
se měli stravovat společně a kolektivně.
Potom jsou v těch malých chodbách byty dva plus jedna a garsonky.
Tato skříňka plus zvonky možná jsou jedním z původních prvků.
Ty skříňky údajně měly sloužit pro donášku potravin,
kterou zajišťovala jakási donášková služba.
Tam si dávali v prvním roce papírky s nápisem
chci mléko, housky, máslo, základní potraviny.
To tam dali a druhý den to v té skříňce měli.
To se pak zřejmě strhávalo přes pásku v chemičce z výplatnice.
Koldům skutečně je experiment.
Troufnu si říci, že od začátku je to nešťastný experiment.
On dům vypadá impozantně,
ale ten jeho duch je od začátku tak trošinku na hraně.
Jsou to ty nešťastné počátky socialismu,
kdy naši vedoucí představitelé ve státě se domnívali,
že budeme žít jako stádo, že se budeme družit,
že se budeme společně bavit, ale zapomněli na to,
že každý člověk je individualita, takže ten dům byl postaven tak,
aby z něj nebylo nutné vůbec odejít.
I takový byl československý rok 1948.
Příště bude rok 1949. Do té doby se mějte krásně.
Dámy a pánové, milí televizní diváci.
Děkujeme vám za pozornost. Pokud jsou mezi vámi tací,
kteří přišli k obrazovkám později, nebo snad přepnuli
na náš program až teď, pak je mi líto, už končíme.
Kdybyste častěji přepínali, mohli jste tu být s námi.
Skryté titulky: Věra Kotlínová Česká televize, 2013