Víte, co spojuje první státní poválečný
hospodářský plán Československa, první hraný barevný film a Manet?
Je to rok 1947. V dnešním Retru se tedy podíváme,
jak se v tomto roce v Československu žilo.
Usedneme za řídítka někdejší motorky Manet
a proženeme se s ní po současných silnicích.
Co vám mám říkat? Velká dvanáctistovka
nebo chopper to není, ale svezení je na tom docela fajn.
Posadíme se do kina, kde vzruch způsobuje celovečerák v barvě.
Ten film zůstává zcela v myšlenkovém světě 19. století.
Z nové doby tam pronikl akcent na posilování
slovanské vzájemnosti.
Podíváme se, jak také mohly vypadat poválečné poštovní známky.
Opět takové svalnaté postavy budovatelů.
Valtr Komárek v niterní zpovědi o zneužité euforii.
Mně hrozilo ubrigádit se k smrti.
Dva roky práce, dva stupně k blahobytu.
První dvouletka v další reportáži.
Jsme v Karlíně na rohu Žižkovy a Karlovy ulice,
kde Svaz české mládeže odklízí hromadu rumu ze stavby tunelu.
A karlínští vojáci mládeži v Karlíně pomohli.
A teď se pozeptáme některého z pracujících,
co nás zajímá nejvíc. Co říkají vojáci dvouletému plánu?
I my vojáci se stavíme plně za vládní program.
Malým důkazem je dnešní pracovní dobrovolná brigáda
na úpravu našeho hlavního města.
Nemůžeme se divit tomu, že v těch lidech bylo určité nadšení.
Byla tady vize toho, že se válka snad
definitivně vzdálila a že vybudujeme něco,
co jsme chtěli tady mít. Druhý problém ovšem byl v tom,
že to poválečné období je vždycky velmi komplikovanou věcí,
protože jsou zpřetrhány mezinárodněobchodní vazby,
je zpřetrhaná dopravní infrastruktura.
-Tak co? Poslouchej! Nebolí tě ruce? Nech to chvilku. -Ne.
-Nebolí? -Ne. -A kolik jsi měl říp dneska v ruce?
-Moc. -A tys je nepočítal?
Ne. Byli jsme na to tři a udělali jsme tak dvacet hromádek.
To už je hezké dílo. Děkuji pěkně. Tak se čiňte dál.
Točíme anketu, co to byla dvouletka.
Dvouletka? To si teda opravdu nevzpomínám.
A o čem byla ta dvouletka? Co to vlastně bylo?
Snad pracovní plán pro různé fabriky a velké závody.
I takhle jako ve filmu Rodná zem může vypadat budovatelské nadšení.
Týkalo se to celého národního hospodářství,
ale s určitými prioritami, kterými byl především
těžký průmysl, uhelný průmysl, chemický průmysl a podobně.
Budeme stupňovat mechanizaci a elektrifikaci
našeho zemědělství.
Cestou pětiletého plánu výstavby a přestavby přivedeme
svůj odvěký boj ke konečnému vítězství - k socialismu.
U prvního pětiletého plánu se samozřejmě ve větší míře
promítly politické vlivy, protože to nadšení pět let po válce
už potom samozřejmě trošku z těch lidí vyprchalo.
Navíc když máte společného nepřítele,
kterým byl fašismus a hitlerovské Německo,
tak se samozřejmě ti lidé semkli.
Ale po tom momentě, kdy se ty politické postoje
začaly diferencovat a přišla padesátá léta,
i když to už bylo na přelomu první a druhé pětiletky,
tak samozřejmě tam už ty postoje lidí byly komplikovanější,
protože ta doba byla trošku jiná. To poválečné nadšení
už samozřejmě pět sedm let po válce takhle nemohlo fungovat.
Tam už postoje lidí byly různé a pochopitelně,
že řada lidí už měla trošku jiné priority
než v roce 1947 nebo 1948.
Co to byla dvouletka? Vzpomenete si?
-Jasně že víme, v roce 1948. -O co šlo?
To byla v podstatě přestavba z kapitalismu do socialismu.
-Děkujeme. -To byla dobrá doba.
-Nashle. -Na shledanou.
Já si myslím, že se dávaly určité úkoly,
které byly rozplánované na ty roky,
a potom se hodnotilo plnění těch cílů.
A podařilo se?
Kdyby se to podařilo, tak by býval socialismus fungoval, ne?
Co se plánovalo?
Aby všechno bylo krásné, ale ono to nikdy nebylo. Asi tak.
Dvouletka měla poměrně dobré výsledky.
Hodnotí se pozitivně,
protože splnění základních cílů vlastně dosaženo bylo.
Šlo o navýšení produkce o deset procent oproti roku 1937,
který se bral jako takový výchozí a možná poslední normální rok.
Pětiletky už probíhaly samozřejmě jinak,
protože už tam byl silně cítit sovětský vliv.
Už tam bylo jasně cítit takové to direktivní, tvrdé,
dirigistické plánování hospodářství.
Co je zajímavé, tak to jsou návrhy,
které nebyly přijaté. Například tento návrh.
To je návrh od Ladislava Horáka nepřijatý.
Ale pak tady máme velice zajímavé návrhy,
které pocházejí od grafika nebo autora,
který se podepisoval Wišo. Alespoň tak to můžeme číst.
Může to být jenom šifra nebo zkratka jména.
-Podané ruce. -Kde jsou podané ruce jako symbol.
A ještě navíc vždycky on tam měl k tomu nějaký...
Svorná spolupráce, nějaká hesla.
Ale nicméně ve spodní partii zůstávají továrny.
Jak ho hodnotíte?
Ani se nedivím, že tehdejší zadavatel tento návrh nepřijal.
Musíme brát v úvahu zmenšení na formát poštovní známky.
Když je tam pak moc podrobností, takže při tom zmenšení...
Tady třeba ne. Ale to se pak objevuje v pozdějších letech
na československých známkách. Podobný symbol - spojené ruce.
Dvouletka nevím, jak byla oblíbená,
ale určitě v té době po válce, kdy bylo všechno zničeno,
tak si myslím, že ten étos toho budování ještě nebyl zprofanován.
A ta hesla byla naplněna skutečnými významy
a nedocházelo k devalvaci slov.
A dneska, oba jste odborníci,
tak se vás zeptám, jakou můžou mít ty známky cenu?
Já si myslím,
že zde nemůžeme hovořit o nějaké ceně z pohledu obchodního,
ale nepochybně mají cenu sběratelskou,
neboť sběratelé poštovních známek Československa se snaží
míti své sbírky kompletní.
Tj. zahrnují do nich všechny poštovní známky,
nikoliv selektivně pouze ty známky, které se jim líbí.
Všechny tyto známky vycházely v poměrně vysokých nákladech,
takže zde nemůžeme hovořit o nějaké unikátnosti.
Pane Komárku,
v jaké hospodářské situaci v roce 1947 Československo bylo?
Ten stav byl nevalný,
protože něco utrpělo válkou, ne moc.
Hlavně ale pak devastace obrovských oblastí v pohraničí.
Takže bylo hodně opuštěného, zanedbaného hospodářství
a potřebovaly se pracovní síly, potřebovaly se přesuny těch lidí,
lákali se lidi do pohraniční, znovu se připojilo Slovensko.
Je jasné, že hospodářství potřebovalo nějakou obnovu,
nějaký plán, přišla tedy dvouletka. Co byly její zásadní body?
Dvouletka už byla zpracována paralelně,
ale víc jako reakce na odmítnutí Marshallova plánu.
Tehdy to byl vyslovený Stalinův zákaz
vyjádřený Janu Masarykovi.
2. ledna 1947, první den dvouletky.
Vstoupili jsme do dvouletky s nadšením.
Co byly ty pozitivní a co byly i ty negativní stránky dvouletky?
Měla to své pozitivní působení,
že byla takovým organizačním nástrojem
pro jednotlivá odvětví.
Ale v podstatě to byla velice promyšlená strategie.
Zásadní orientace Československa na plánované hospodářství
a strukturální přestavbu.
To znamená také teritoriální přeorientaci
československého exportu, takže je zajímavé,
že tady když se sleduje a diskutuje
o postupné sovětizaci Československa,
kdy jsme se přetvářeli na satelita, navenek to vypadalo,
že tady probíhá demokratická revoluce,
že je to teda patriotický, ohromný patriotický krok.
Jestli byl ten Stalin tak geniální mozek
nebo jeho štáb, kdo to připravil, tak to bylo geniální dílo.
Severočeské město Dubá,
rodiště husitského hrdiny Jana Roháče.
Na hranicích v Dubé byl uvítán ministr informací Kopecký,
který přijel na premiéru prvního československého
barevného filmu Jan Roháč z Dubé.
Světové premiéry v Dubé se zúčastnili pořadatelé
festivalu československého filmu v Londýně -
pánové Joseph Reeves a Oliver Bell.
Premiéra to byla vskutku velkolepá. Ostatně na okolnosti vzniku
prvního barevného filmu se podívejte v další reportáži.
V případě československé kinematografie
přišla barva teprve po válce. Oslavy celovečerního barevného
filmu se ujal Vladimír Borský ve zpracování husitské látky.
My, potomci smělých husitů a táboritů,
kteří žijeme v tak bouřlivých dobách
a kteří hledíme tváří v tvář tolika nebezpečím
i tolika velikým nadějím, ptáme se vás,
svých velikých předků, kde jste čerpali sílu k tomu...
Jan Roháč z Dubé je významný právě tou tematikou a rolí,
kterou tomuto filmu přiřkla zestátněná kinematografie,
Státní film v čele s ministrem Václavem Kopeckým.
Byla kolem toho opravdu velká kampaň
i velká společenská diskuse, protože obecně veřejnost
nebyla až tak úplně přesvědčena o tom,
že bylo potřeba film zestátnit.
Dne 11. srpna 1945 se konal na Pražském hradě
významný státní akt - podepsání dekretu
prezidenta republiky o opatřeních v oblasti filmu.
Tímto dekretem, který předložil i panu prezidentovi
k podpisu ministr Kopecký a sekční šéf Nezval,
plán na zestátnění filmu se splnil
a československé filmové výrobě se otvírají nebývalé možnosti.
Nepochybně právě ta výpravnost přála tomu projektu v tom smyslu,
že ta barva mohla opravdu vyznít.
Ó, místo bezmezného zármutku.
Přehořké slzy v proudech po věky tebe budou omývat.
Jsme v roce, kdy se vyrobil Jan Roháč z Dubé.
V podstatě byli tady pracovníci, kteří měli zkušenost
s barevným filmem, ať už v té části výrobní,
to znamená natáčení, režírování, jak zasvítit,
a byli tady pracovníci v laboratořích
a byly vybavené laboratoře, všecko tady bylo k dispozici.
Problém byl pořád v tom, že ta barevná surovina byla drahá.
Praxe byla taková,
že ten barevný materiál byl užíván velmi často na pohádkový žánr.
Maruško!
Tys mě volala, babičko?
-Copak vaříš dobrého? -Rybí polévku.
Počínaje Werichovou pohádkou Byl jednou jeden král jsou všechny,
pokud si matně vzpomínám, barevné.
V první půli padesátých let jsou ještě takové projekty,
které byly spjaté samozřejmě s tím komunistickým režimem.
Je tam třeba film Rudá záře nad Kladnem z roku 1952,
což je film podle románu Antonína Zápotockého.
Tam je jasný politický důvod.
Ve jménu Páně vpřed!
Ktož jsú boží bojovníci...
Dominuje té půli padesátých let Vávrova husitská trilogie,
což byl opravdu velmi významný reprezentační projekt
nastoupivší moci, která vytvářela
nějaký takový obraz husitského revolučního hnutí,
ke kterému se komunisté nesmírně hlásili,
jím argumentovali svou legitimitu být u moci.
Dalším problémem poválečné kinematografie bylo,
jak barevné filmy promítat, protože domácí kina neměla
dostatečně kvalitní promítací stroje,
aby ten barevný film, když byl promítán,
vyzněl skutečně jako barevný film.
Dokonce při některých příležitostech,
když se promítalo v hodně velkých prostorách,
které normálně třeba nesloužily jako kina,
tak si stěžovali někteří kritici, že třeba při projekci
toho barevného filmu ani nebyly vidět barvy,
že to vypadalo jako projekce černobílého filmu,
což byl samozřejmě problém.
Když už investujeme do té barevné suroviny
a používáme ji třeba po roce 1948 i z nějakých politických důvodů,
tak je potřeba, aby ten výsledek byl i v těch kinech vidět.
Pražské premiéry filmu Jan Roháč z Dubé
v kinu Sevastopol se zúčastnil prezident republiky
doktor Edvard Beneš a členové vlády.
Musíme si taky ale uvědomit, že Jan Roháč z Dubé
byla taková vlaštovka. Potom dlouho nic nebylo,
pokud bychom se dívali na celovečerní hranou tvorbu.
Pak byla jedna scéna v Pytlákově schovance.
A pak vlastně víc se začalo na barevnou surovinu natáčet
až s počátkem 50. let.
Byla tam jakoby trošku mezera a ty roky 1949 a 1950 byly
z toho barevného hlediska trošku slabší.
Bratři!
Útok, který jsme odrazili, je nám důkazem,
že se nemusíme bát ani nepřátelské přesily.
Ten film zůstává zcela v myšlenkovém světě 19. století.
Z té nové doby tam pronikl akcent
na posilování slovanské vzájemnosti,
což byl takový krátký čas poválečný, kdy Stalin chtěl
tohoto prvku při svém osidlování střední Evropy využít.
Ale zároveň tam ještě neproniká
taková ta úplná agitačnost těch filmů,
které vznikly po únoru, takový ten třídní prvek,
který má třeba Vávra ve své husitské trilogii.
Poslední bitva nedá na sebe dlouho čekat.
Bude to boj za vlast, za víru a za svobodu nás všech.
Předvánoční období letošních světových událostí
podepřelo naši velkou naději k usmíření a přátelství
mezi vedoucími národy světa. Můj závěr zní:
Nebude sice všude úplný klid a mír, ale nebude zcela jistě
v dohledné době nějaké velké světové války.
Já jsem poměrně dost vytrpěl. Čekal jsem.
Byl jsem vyloučen ze školy
pro židovský původ původních rodičů.
Čekal jsem transport do koncentračního tábora,
který se odehrál nakonec až začátkem roku 1943.
Žil jsem tedy v těch nenormálních podmínkách
toho věčného ukrývání do zbytku války.
Takže pro mě propukla nesmírná úleva.
Nesmírná radost.
Pro mě byla osobitá ta euforie.
Ta euforie se nesla tím,
že ten český národ je svobodný tím patriotismem,
ale já měl i to, že i já jsem svobodný,
že konečně se nemusím bát.
Nechtěl bych, aby to znělo nadneseně,
ale že vystoupíte z toho stínu té plynové komory.
Najednou máte pocit, že už se vám nic nemůže stát,
což je, myslím, ale smysl lidské svobody.
Je to hloupé,
ale to byla také moje nebo naše soukromá euforie.
To je pak strašná síla, když se spojí něco takového.
Když se to sečte, co by člověk...
Já bych se ubrigádil.
Takže mně hrozilo ubrigádit se k smrti a mít radost.
A ti zkušení starší,
kteří už čuchali tu velkou lest, ti hráči,
my jsme byli oběti, tak těm bylo z toho zle.
Národní podnik Povážské strojírny v Povážské Bystrici vyrábí
nový lidový typ československého motocyklu.
Je to motocykl Manet, který byl středem
zasloužené pozornosti na pražském autosaloně.
V Povážských strojírnách se rozbíhají práce
na prvních velkých sériích nového motocyklu.
Zde se pracuje na montáži motocyklů.
Motocykl Manet má dvoutaktní motor s obsahem 90 kubických centimetrů.
Je velmi lehký, váží jen 55 kilogramů.
Velká část vyrobených motocyklů půjde do ciziny,
kde je o tento opravdu lidový typ velký zájem.
Motorky jsme vyrobili, a tak hurá na projížďku.
Na jak dlouhou? To se dozvíte právě teď.
PÍSEŇ
Moje nová holka je krásná jako sen.
Jedním okem na mě kouká, jsem absolutně okouzlen.
Má krásný tělo a sílu jako bejk.
Když jedu nocí na ní, splní mi každý přání.
Hledám slova, jak to říct, ještě že věřím na zázrak.
Pane Hošťálku, jaká to byla jízda veteránem?
Co vám mám říkat?
Velká dvanáctistovka nebo chopper to není,
ale svezení je na tom docela fajn.
Jaký je Manet 90?
Manet 90. Horší je to s benzinem.
To, na co se jezdí dneska, tak to mu moc nechutná.
Navíc ty přísady, které se do moderních benzinů dávají,
do těchto motorů nepatřily a rozhodně to tomu moc nesvědčí.
Já jsem tento motocykl získal výměnou, je od Ostravy.
Tam jsem se domluvil s pánem, který v tu dobu chtěl zetku.
Já jsem nebyl proti a hlavně mě na tomhle motocyklu zaujalo to,
že je k němu kompletní historie.
Já mám k němu i ten naprosto první technický průkaz,
se kterým se tento motocykl prodával.
Mám dokonce i potvrzení o prvním pojištění na silnici
i o tom, že byl ve své době přestavěn na dvě osoby,
že má na zadním blatníku ten nosič,
na který se montovalo to druhé sedlo.
A navíc hrozně mě vzal takovou tou náhodnou shodou.
Ten motocykl je Manet vyrobený v roce 1949.
Podívejte se na jeho první espézetku.
To vypadá jako neuvěřitelná shoda okolností,
protože jeho první espézetka, pořadové číslo je 1949.
To M znamená Morava
a to ČT není Česká televize, ale Český Těšín.
Zkušební jízdy na novém motocyklu dokázaly,
že slovenskému motoprůmyslu se podařilo vyrobit
hodnotný nový vzor.
Manet dokáže jet až šedesátikilometrovou rychlostí
a spotřebuje necelé dva litry benzinu na sto kilometrů.
Manet je první motocykl,
který zkonstruovali a vyrobili na Slovensku.
A vydařil se výborně.
Jeden z důvodů, proč vlastně veřejnost
v té době měla Manet za motocykl s dětskými chybami,
byl v tom, že on se narodil do hrozně tvrdé konkurence.
Jawa i Zetka, to byly fabriky s dlouholetou tradicí.
Obě dvě to byly zbrojovky a obě dvě byly naprosto perfektní.
Janečkovy jawácké motocykly,
ty byly proslulé svou levnou výrobou, ale přitom kvalitní.
Zetky, ty naopak byly proslulé tím, že byly nesmírně kvalitní.
O zetkách se vždycky říkalo,
že to jsou motorky do tvrdých podmínek, do hor.
Do této konkurence se narodil motocykl,
který byl naprostý začátečník.
Toto je motor z maneta.
My máme tu krásnou možnost vidět ho tady v řezu.
Tady vidíte uspořádání dvou pístů,
přičemž ten první píst tady řídí výfuk.
Tady ta spálená směs uniká do výfukového kanálu,
zatímco ten zadní píst řídí sání.
Víte, dnešním pohledem manet,
to je nostalgická vzpomínka na padesátá léta.
Je to motocykl, na kterém se moc nesvezete,
protože ve skutečnosti, vezmete-li si stadionského mopeda
dvaadvacítku, tak bude stejně rychlý, možná vás i předjede.
Manet je pomalý, on si příjemně vrní.
Je mu tak skoro jedno, jestli jedete na půl plynu nebo na plný.
Jede to pořád stejně.
Ale mezi námi když je hezké nedělní odpoledne,
máte dost času, tak proč ne?
I takový byl rok 1947.
Příště se například rozhýbeme v rytmu swingové hudby.
To už ale bude rok 1948. Do té doby se mějte krásně.
Skryté titulky: Věra Kotlínová Česká televize, 2013