Pouhý rok od konce druhé světové války
vznikly v Československu fenomény, které přetrvávají do současnosti.
Jejich společným jmenovatelem je rok 1946
a právě jemu věnujeme dnešní Retro.
A o čem bude řeč?
Například o slavných lokomotivách z plzeňské Škodovky,
o hudebním festivalu Pražské jaro nebo o fenoménu,
který každému z nás každý rok ukracuje jednu hodinu života.
O letním čase. Vítejte v roce 1946.
V dnešním Retru budeme mluvit i o vůbec prvním
zahajovacím koncertu Pražského jara v roce 1946.
Českou filharmonii dirigoval Rafael Kubelík.
Já jsem se tohoto koncertu zúčastnil.
S dirigentem Liborem Peškem zavzpomínáme
na jeho provedení Mé vlasti
s Královským liverpoolským symfonickým orchestrem.
To si ani nedovedete představit, co to bylo,
zvláště když ti naši hráli hymnu.
A dozvíte se také, kde všude ve světě můžete
ještě dnes potkat lokomotivy z plzeňské Škodovky.
Největší počet se vyvezl do Sovětského svazu.
To bylo přes 2 600 lokomotiv.
V Praze byl zahájen hudební festival
pod názvem Pražské jaro 1946. Česká filharmonie,
která tento rok slaví padesát let svého trvání,
uvedla festival slavnostním koncertem v Rudolfinu,
které se opět vrací do služeb umění.
Koncertu se zúčastnil prezident republiky doktor Edvard Beneš,
velvyslanec Sovětského svazu Zorin.
Přinášíme zvukový záznam části Dvořákovy symfonie D moll.
Doslova triumfální je příběh slavného českého dirigenta
Rafaela Kubelíka.
Právě v roce 1946 založil věhlasný festival Pražské jaro
a jen o několik let později vyzýval z exilu k jeho bojkotu
na protest proti komunistické diktatuře.
V roce 1990 pak svobodnému Československu předvedl
jedno z nejemotivnějších provedení Smetanovy Mé vlasti v historii.
Mezinárodní hudební festival Pražské jaro vznikl v podstatě
z podnětu České filharmonie, k 50. výročí České filharmonie.
Já si myslím, že ani ona netušila,
když dá podnět k prvnímu koncertu v roce 1946,
že z toho vznikne dlouholetá významná kulturní událost
pro tehdejší Československo.
Zahajovací koncert České filharmonie byl 11. května.
U dirigentského pultu je Rafael Kubelík.
V úmrtní den Bedřicha Smetany, který se dodneška dodržuje
a tím se vlastně dodneška zahajuje Mezinárodní hudební festival
Pražské jaro, tam zazněla Má vlast.
Bylo to v jedenáct hodin dopoledne.
Českou filharmonii dirigoval Rafael Kubelík.
Já jsem se tohoto koncertu zúčastnil.
V dějinách Pražského jara se na jeho pódiu vystřídala
všechna špičková tělesa od Berlínských filharmoniků
po slavné americké orchestry Boston, Cleveland,
Newyorská filharmonie, Los Angeles, San Francisco,
samozřejmě orchestry z celé Evropy.
V tom je jistá jedinečnost Pražského jara.
Druhá je existence jeho mezinárodní interpretační soutěže.
Soutěž Pražského jara odchovala ty nejvýznamnější
z interpretačních umělců druhé poloviny 20. století
a skrze ni vstupovali na mezinárodní světová
hudební pódia takoví velikáni jako třeba
sovětský klavírista Svjatoslav Richter.
Jeho kolega, violoncellista Mstislav Rostropovič
a samozřejmě celá plejáda dalších umělců.
James Covey z Velké Británie, známý flétnista Heinz Holliger,
švýcarský hobojista a všichni dodnes si píší
v tom svém uměleckém životopisu,
že to bylo Pražské jaro, kde dostali ty laureátské vavříny
a odkud odstartovali svoji mezinárodní hvězdou dráhu.
Mimo tu vlastní soutěž mnozí velcí umělci začínali
svoji mezinárodní kariéru právě zde.
Platí to například o legendárním Leonardu Bernsteinovi,
který tady vystupoval s naší Českou filharmonií
hned na prvním ročníku Pražského jara 1946.
On hrál na klavír, přijel a věřte mi,
byl to absolutně neznámý umělec.
Ten vůbec neměl žádné jméno. Možná že trošičku v Americe.
Letošní zahájení bylo zvláště slavnostní.
Na třetí nádvoří Pražského hradu,
u paty velebného Svatovítského chrámu,
předneslo na tisíc účinkujících
mohutné Dvořákovo oratorium Svatá Ludmila.
Po setmění zazářila světla desítek reflektorů,
které osvětlily pohádkovou hrou světla a stínů Svatovítský chrám.
Stmelení tak velkého souboru bylo mistrovským dílem
dirigenta Rafaela Kubelíka.
Končí první díl oratoria na nádvoří mělnického hradu.
Rafael Kubelík po odchodu do emigrace v roce 1948
vyzval světovou hudební veřejnost v demokratickém světě,
aby bojkotovala tyto festivaly, a znova tuto výzvu zopakoval
po vstupu vojsk v roce 1968, kdy se k tomu připojilo
ohromné množství umělců. Zajímavé je,
že tu výzvu podepsali, tehdy se obrátili otevřeným dopisem
na Leonida Brežněva, aby stáhl vojska z Československa,
nicméně v průběhu dalších let přece jenom někteří nedostáli
tomu závazku a výzvě sem nejezdit
a sami se na pódium Pražského jara vraceli.
On sám byl první, který se okamžitě bezprostředně
po sametové revoluci vrátil, aby stanul v čele
své bývalé České filharmonie a dirigoval Mou vlast
na tom prvním porevolučním ročníku.
Zároveň společně s ním přijel Leonard Bernstein,
který pak dirigoval závěrečnou Beethovenovu Devátou.
Když jsem jezdil ve své době shánět umělce po agenturách,
protože já jsem si zásadně vybíral jenom festivaly,
jako byl Wiener Festwoche Salzburg,
Luzern Festspiele Západní Berlín, protože tam se sjížděli...
Já jsem nemusel jezdit po celém světě.
Tam se sjela smetánka největších kumštýřů.
Já jsem jezdil s jedním pracovníkem z Pragokoncertu,
já ho tady musím jmenovat, velký přítel Milan Váňa,
který měl v podpaží smlouvy, a já jsem domlouval umělce
a domlouval jsem program a on nastoupil po mně
a domlouval finanční prostředky. Musím vám říci, nebyl problém.
Ono se celá léta o něm říkalo, že to je výkladní skříň
socialistické kultury. Byla. To se nedá nic dělat.
Přirozeně tehdejší pořadatelé museli zaplatit jistou povinnou daň
a úlitbu tomu režimu, a tak se zejména po roce 1950
objevují takové kuriózní skladby jako Rozkaz sovětské armádě
k osvobození Prahy od Václava Dobiáše
a celá řada podobných titulů Ruce pryč od Koreje,
nicméně to vždycky bylo jenom takovým nutným segmentem
a nebylo to určitě těžištěm žádného z ročníků,
kde se nadále hrála ta velká díla světové hudební literatury.
Náš nejvýznamnější hudební festival,
jehož slavnostní zahájení se spojuje se staroslavnou aulou
Karlovy univerzity, probíhá za pozornosti
nejvyšších stranických a státních orgánů.
K 35. ročníku Mezinárodního hudebního festivalu Pražské jaro,
který každý rok vyjadřuje také onu radostnou náladu
osvobozené rozkvetlé Prahy, popřál dnes odpoledne hodně zdaru
ministr kultury české vlády Milan Klusák.
Umělce, pořadatele i posluchače čeká na šedesát koncertů,
které slibují vrcholné umělecké zážitky
jako plody našeho současného života.
Byl politický problém samozřejmě, kdy třeba v 60. letech,
ale to jsem tam nebyl, přistál Karajan ze Západního Berlína,
tak Pražské jaro nevědělo, co s ním,
protože ho vítalo tzv. západoněmecké velvyslanectví.
To bez východoněmeckého tam nesmělo absolutně vstoupit,
takže Karajan vystoupil z letadla a byl okamžitě odvezen do hotelu
a už se k němu absolutně nikdo nedostal.
Nebudu přehánět, když řeknu, že postavení Pražského jara
bylo tehdy mezi ostatními socialistickými zeměmi
naprosto svrchované a ojedinělé.
V Maďarsku byl opravdu vynikající festival.
Byla Varšavská jeseň, ale ta se spíš soustředila
na hudbu 20. století než na klasickou hudbu.
To bylo právě na podzim.
Byl zajímavý festival v Bulharsku.
Žádný festival nedosáhl úrovně Pražského jara.
Dlouholetý šéfdirigent lipského Gewandhausu
a pozdější umělecký šéf Newyorské filharmonie
Kurt Masur z NDR vzpomíná, jak to pro ně jako pro studenty
berlínské akademie bylo hudebním svátkem,
když mohli strávit v květnu čtrnáct dní na Pražském jaru
a slyšet umělce, které jinde neměli příležitost slyšet.
Vyprodáno bylo vždycky, pokud si já pamatuji.
Zejména když to byli opravdu takoví kumštýři,
jako byli Raimondi, Rudolf Kehrer
nebo Royal Philharmonic Orchestra.
Royal Philharmonic Orchestra a Má vlast byla v Paláci kultury.
Tam byl trojnásobek Smetanovy síně.
Tam jste nedostal vstupenku.
Pane Pešku, vzpomenete si ještě
na vaše první vystoupení na Pražském jaru?
Ne samozřejmě jenom, kdy to bylo, ale jaký zážitek to pro vás byl.
To bylo v roce 1961.
Pro mě to byl obrovský zážitek, protože si dovedete představit,
že mladý dirigent, který se najednou dostane na Pražské jaro,
bylo to s komorním ansámblem, který se jmenoval Komorní harmonie.
Co bylo pro nás zvlášť vyznamenání, nejen že nás pozvali sem,
ale že sólistou byl Jan Panenka, klavírista.
Které další koncerty v průběhu historie Pražského jara
pro vás byly zásadní?
Řekl bych, že se možná neví,
že já jsem měl to štěstí a příležitost zahajovat
Pražské jaro Mou vlastí s prvním zahraničním orchestrem,
když jsem sem přijel s Liverpoolem.
Další taková vzpomínka je, že o dva roky později, v roce 1995,
jsem zahajoval opět Mou vlastí jako vždy s Českou filharmonií.
Byl to například poslední koncert,
na kterém byla Olga Havlová,
protože hned v dalším roce zemřela.
To jsou takové zvláštní vzpomínky.
Když jste tehdy přijel s Liverpoolskou filharmonií,
byl to zvláštní pocit, přijet coby tuzemský dirigent,
ale se zahraničním ansámblem?
To si ani nedovedete představit, co to bylo,
zvláště když ti naši hráli hymnu.
To bylo tak hezké. A fanfáry z Libuše.
To byl opravdu velice silný zážitek.
Letní čas posouvá koncem března ručičku hodin o hodinu napřed
ve snaze ušetřit ve večerních hodinách energii.
To je všem známý fakt. Ovšem pravděpodobně
jen v jedné jediné zemi na světě se parlament rozhodl zavést
i čas zimní a bylo to právě v roce 1946.
A hádejte kde?
Ten letní čas byl poprvé zaveden už v Rakousku-Uhersku v roce 1916.
Souviselo to s první světovou válkou
a s obecným nedostatkem.
V tomto případě to byl především nedostatek uhlí.
Později zase to bylo zavedeno v období válečného konfliktu
v protektorátu v roce 1940. Přetrvalo to i do dob poválečných.
V roce 1946 došlo dokonce k zavedení zimního času,
který ještě znamenal další posun oproti středoevropskému času.
Je třeba říci, že tyto experimenty vyplývaly
spíš z takové dobové vůle experimentovat,
něco neustále měnit a z takové představy,
že stát může řešit kdeco, že stačí jen vydat
nějaké vhodné nařízení a veškeré problémy se vyřeší.
Elektrárny hladoví po uhlí. V pohotovosti jsou lidé v terénu.
V pohotovosti jsou teď už i stroje.
Příroda začíná být klidnější, ale věř jí.
Pak na sklonku 70. let to reagovalo přímo na energetickou krizi,
na tu obrovskou energetickou krizi, která zasáhla v roce 1978
celou republiku, to byl ten známý přechod o silvestru,
kdy se postupně od západu začalo prudce měnit počasí.
Prakticky z plus patnácti na minus patnáct.
Samozřejmě to provázely obrovské problémy ve vytápění,
ale vedlo to také k tomu, že spousta institucí musela
omezit nebo přerušit svou činnost, i televize velmi omezila vysílání.
Ve školách byly uhelné prázdniny.
Řešit do budoucna podobné krize mělo zavedení letního času.
Předpoklady, že dojde k nějakým zásadním úsporám
elektrické energie, se, pokud vím, potvrdily pouze částečně.
Je pravdou, že zřejmě tam nějaký efekt pozorovatelný byl,
protože systém letního času zůstal zachován,
ale postupně se ta výhoda nějakým způsobem redukovala
a v současnosti už většina energetiků hovoří o tom,
že ten efekt je minimální, že je téměř nepozorovatelný.
Pokud jde o mě osobně, tak musím říci,
že nejsem žádným velkým přítelem letního času.
Domnívám se, že by nebylo od věci,
kdyby byla tato tradice opuštěna.
Sám se musím přiznat, že mám pocit,
že mě někdo, úřady, zbavuje hodiny mého života.
Letní a zimní čas, to je takové téma,
pro někoho absolutně těžká záležitost se srovnat s tím časem.
A rok 1946 přinesl i takovou kuriozitu do Československa.
Jak vy sám se srovnáváte se změnou času?
Na rok 1946 si nepamatuji, protože když je vám třináct let,
tak je vám zimní a letní čas úplně fuk.
Každému, kdo má s tou hodinou problém,
bych doporučil letět třeba do Kalifornie,
kde jste najednou o devět hodin zpátky,
nebo naopak osm hodin do Hongkongu jste zase dopředu.
Pro nás tyto věci jsou normální.
Takže vám v podstatě změna letního a zimního času nedělá problém.
Tu hodinu já vůbec nezaznamenávám.
My se v tomto dílu Retra zaobíráme zvláště rokem 1946,
nejenom rozjezdem Pražského jara,
ale například také slavnými vlaky,
které vyjely z plzeňské Škodovky, z ČKD.
Vzpomenete si vy ze svého mládí jako kluk nebo jako mladík,
jakými vlaky jste jezdil, mašinkami
a jestli třeba to byla vaše záliba, jezdit vlakem?
My jsme jezdili jenom vlakem, protože v té době nikdo auto neměl.
Jezdívali jsme vždycky z bubenečského nádraží,
kam jsem se samozřejmě také velice často
chodil dívat na vlaky, jenom tak jako dívat.
Ale když jsme jeli na prázdniny, tak jsme vždycky jeli z Bubenče.
Ta vůně starých vlaků,
samozřejmě dneska ekologie tomu nepřeje,
ale ta vůně starých vlaků, to bylo něco úžasného.
Ta kombinace páry s olejem, kterým se to mazalo všecko,
to byla nádhera. My jsme jezdili do severních Čech.
Já jsem měl příbuzné v Litoměřicích, v Roudnici.
Byl jste takový ten chlapec, který mašinky sbíral, nějaké modely?
Ne. To ne.
Ale když jsem měl syna,
to nechápu, jak jsem to mohl dokázat,
tak jsem mu udělal takovou vlakovou dráhu.
To byly německé vláčky z východního Německa.
To jezdilo a zvedalo to semafory atd.
Naše dnešní poslední reportáž bude o slavných lokomotivách
vyráběných ve Škodě Plzeň a ČKD.
Některé z nich byste dokonce dodnes našli
na různých místech světa. A jak jsou lokomotivy
s rokem 1946 spjaté? Uvidíte právě teď.
V našich Škodových závodech, válkou velmi těžce postižených,
se již pilně pracuje. Proto mohly Škodovy závody
s pýchou odevzdat ministru dopravy armádnímu generálu Hasalovi
první lokomotivu vyrobenou v osvobozeném státě.
To byl typ, který vycházel už z roku 1923.
Pak se postupně časem modernizoval.
Poválečná modernizace byla zase gruntovnější.
Ta vyjela začátkem roku 1946
na koleje Československých státních drah.
Do roku 1942 se jich vyrobilo 149 kusů.
Po válce si ještě Československé státní dráhy
objednaly dalších 228 kusů. Kremák 301,
ta první vyrobená lokomotiva po válce, zůstala současně
úplně poslední, která z té své řady zůstala v provozním stavu.
Nakonec ji převzalo Národní technické muzeum
a dnes je uložena v depozitáři v Chomutově.
Ty nejslavnější parní lokomotivy, to byly albatrosy,
které se vyráběly ve dvou provedeních.
Jedno v roce 1946 a 1947, druhé v roce 1954 a 1955.
Tyto lokomotivy do první poloviny 70. let byly v provozu
v rychlíkové a osobní službě u ČSD.
Mohutný krásný stroj se řítí po trati.
V jeho válcích pracuje síla 2 600 koní.
Samotná lokomotiva dosáhla rychlosti 145 kilometrů za hodinu.
S vlakem, který je 600 tun těžký, ujede 120 kilometrů za hodinu.
To je přínos Škodovky dopravní dvouletce.
Měli jsme po prvních třech základních typech,
které se objevily v roce 1945, to znamená kremákách,
prvních starých nulkových albatrosech
a čtyřistadvacettrojkách, to zase byly všechny typy
vycházející z prvorepublikových typů,
tak jsme měli potom hlavně šlechtičny, řadu 475.1.
Evropští železniční historikové říkají,
že československé poválečné parní lokomotivy představovaly
celou špičku vývoje parních lokomotiv v Evropě.
Měly mnoho amerických konstrukčních prvků.
Postupně dostaly přikladače, dostaly kotle
se spalovacími komorami, to byla špička.
To měli ve Francii, ale Francouzi to dovezli z Ameriky a z Kanady.
Oni si to sami nevyráběli, ale u nás jsme to dokázali
ve Škodovce a také částečně i v ČKD vyrábět sami.
Období parních lokomotiv se pomalu chýlí ke konci
a na jejich místo nastupují výkonnější a hospodárnější
lokomotivy elektrické a motorové. Elektrické lokomotivy
vyrábějí Závody Vladimíra Iljiče Lenina v Plzni.
V elektrických lokomotivách Škodovka vyráběla
ten hlavní typ E 499.0 od roku 1953.
Tyto lokomotivy měly přezdívku Bobina.
Ty nejslavnější modely, které proslavily Škodovku,
přišly v 70. letech.
To byly lokomotivy pro rychlost 200 kilometrů za hodinu.
ČS 200 pro Sovětský svaz.
Kromě toho Škodovka vyráběla lokomotivy ES 499.0 pro ČSD.
Ty neměly rychlost dvě stě jako ty sovětské,
ale jenom 160 kilometrů za hodinu.
Ty měly přezdívku Gorila nebo Krysa.
Ty jsou v provozu v Bratislavě.
První typ lokomotivy, který ze Škodovky vyjel v roce 1953,
to byla vyloženě legenda.
Vím to od strojvedoucích, kteří na nich jezdili,
byť to byla lokomotiva trochu složená
ze švýcarských konstrukčních prvků, ale byla krásná.
Žádná jiná stejnosměrná lokomotiva už tak krásná nebyla.
A samozřejmě laminátky, která stojí tady za námi,
ta úplně první vyrobená, které byly svého času
jedny z nej, nej, nej, co se týče elegance,
na celém světě, uznával to celý svět.
Škodovka vyrobila do roku 1988 5 000 elektrických lokomotiv.
Bylo to asi 75 typů.
Pokud jde o parní lokomotivy, tak tam si myslím,
že těch typů bylo sedmdesát.
Celkem Škodovka vyrobila 3 247 parních lokomotiv.
Nevyváželi jsme lokomotivy pouze do Austrálie,
Severní Ameriky a Antarktidy.
Jinak lokomotivy made in Czechoslovakia
jezdily v Jižní Americe, v Kolumbii, v Argentině.
Jezdily v jižní Africe, v Egyptě.
Jezdily na Dálném východě, v Indii, v Barmě, v Mandžusku, v Číně.
Samozřejmě v Sovětském svazu, po Evropě ve všech možných státech.
Dokonce se do některých států i západní Evropy dostaly
tím způsobem, že je vyrobili na objednávku Deutsche Reichsbahn,
Německých říšských drah, za druhé světové války,
a potom některé třeba skončily ve Francii.
Největší počet se vyvezl do Sovětského svazu.
To bylo přes 2 600 lokomotiv.
Potom několik stovek lokomotiv bylo exportováno do Bulharska.
Deset lokomotiv si koupila Jugoslávie.
Dvacet lokomotiv si koupilo východní Německo.
Potom byly menší dodávky do Severní Koreje.
Do Polska šlo asi 150 lokomotiv.
Věřím, že se vám povídání o roce 1946 líbilo
a že jste si třeba také zavzpomínali ať už na některé
slavné lokomotivy nebo třeba silné okamžiky Pražského jara.
Mějte se hezky a uvidíme se příští týden.
To už v roce 1947.
Skryté titulky: Věra Kotlínová Česká televize, 2013