Tak tohle asi budete znát, dvojice dívčích hýžďových svalů.
Na první pohled vypadají stejně, ale zdání klame.
Stačí totiž malý pokus.
Je počátek 90. let a lidé možná stejně oblečeni,
jako jsem dnes já, hojně mířili
do tehdy nově vznikajících fitness center neboli posiloven.
A tak se tam s dnešním Retrem vydáme i my.
Nejprve vám povíme o fitness boomu.
90. léta a fitness, to byla taková stavidla,
která se otevřela, možnosti, a jestli to bylo ve sklepení
nebo posléze ve větších, dobře zařízených posilovnách,
bylo to jedno. Bylo téměř všude plno.
Poté zavzpomínáme na první návštěvy posilovny.
Ze začátku jsem tam přišel, postavil se tam u baru,
a tak nějak jsem nevěděl, jak se mám zařadit.
Zjistíme, kudy vedla cesta Olgy Šípkové k aerobiku.
A raná 90. léta ve fitness strávil i Martin Dejdar.
Já jsem v podstatě tu fyzickou připravenost
potřeboval skoro vždycky k tomu, co jsem dělal.
Tohle fitko je na hony vzdálené těm,
kam jsme chodili cvičit počátkem 90. let,
a tak se teď podívejte na reportáž Tomáše Voženílka o tom,
kde a za jakých podmínek tyto chrámy bodybuildingu vznikaly.
-Trenér Fanda. -Dobrý den.
Tak nějaké kondiční cvičení že bychom dali na začátek?
Na zhubnutí na to břicho?
To bych si s dovolením ještě pár týdnů nechala.
Teď jsme se ocitli v Průhonicích, vlastně první areál po revoluci.
To vyrostlo první sportcentrum, kde byl můj fitness,
jeden z prvních, ne-li první. Tak tady to vyrostlo.
Zkraje 90. let se v kulturistickém sportu
a ve fitness otevřely možnosti
jako pro všechny ostatní podnikatelské aktivity.
Ještě v 80. letech přitom prostory posiloven patřily
výhradně zasvěceným.
Možná že už jste někdy slyšeli fámu,
že svaly kulturistů nemají sílu, takže se zeptáme:
-Mají sílu, nebo nemají? -Mají.
S tímto názorem, který jste právě vyslovil,
se setkáváme dnes a denně, ale musím říci, že sval,
který není silný a který není objemný, není ani funkční.
V podstatě celý tréninkový proces byl orientován na kulturistiku,
takže takové posilování třeba s váhou vlastního těla,
posilování pro fitness, posilování pro to,
aby se člověk zlepšil fyzicky a zlepšil si fyzicky kondici,
a pro vlastní radost, toho moc nebylo.
Standa Pešát a Jiří Patyk jsou spolumajiteli fitcentra v Opavě.
My už jsme si o tom spolu jednou povídali.
Nebudu to moc rozvádět. Máte tady ale jednu zvláštnost.
Tato mučidla, která jsou za námi, jste vyráběli sami.
V okamžiku, kdy došlo ke změně režimu,
vznikla soukromá fitcentra a fitness centra.
Některá byla organizována lidmi, kteří se pohybovali ve sportu.
Většinou šlo o kulturisty,
kteří buď končili se svojí kariérou,
nebo pokračovali a chtěli v této oblasti podnikat.
Když jsem se rozhodl v 90. letech,
že zúročím svoji předchozí činnost, byl jsem státním trenérem
a působil jsem i v zahraničí v Pragosportu, tak jsem si řekl,
že to asi nebude špatné rozhodnutí,
když věnuji svoje peníze, čas a všechno,
co jsem se naučil, do podnikání ve fitness.
Je to určitý životní styl člověka. Každý se projevuje jinak.
Někdo je pankáč, někdo depešák a někdo cvičí.
Já jsem tady dělal první Miss.
Zapatentoval jsem si první Miss Fitness.
To všechno bylo ve zrodu. Byli tady kulturisti.
Z Ameriky sem přijel Viktor Richard.
Za mnou přijel tenkrát ještě Dorian Yates.
Přijel sem ne Coleman, Charles Claremon.
Za mnou přijížděly hvězdy, absolutní hvězdy z Olympie,
z kulturistiky a co bylo to nejhlavnější,
že já jsem tady začal vlastně svoji kariéru.
Slavné osobnosti, politici.
Byl tady tenkrát ministr financí Václav Klaus, ten tady začal.
Dyba, Dlouhý, Kožený, Viktor Kožený tady byl.
Sagvan Tofi, Kateřina Brožová, Lucie Bílá, Jirka Korn, Karel Gott.
Všichni, prostě všichni.
Ta fitcentra potom rostla poměrně dost rychle.
Během několika let z pražských čtrnácti posiloven,
které se zabývaly cvičením na nářadí a s činkami,
se rázem stalo nějakých sedmdesát posiloven,
které tady dnes v Praze můžeme nalézt.
A samozřejmě tak je tomu i v celé republice.
Po tom byl hlad. Všechny ty prostory
z nějaké privatizace nebo jak se k tomu kdo dostal,
tak se to vybílilo, základní malba,
navezly se stroje a jelo se nějakým způsobem.
Nějaký ten primitivní, skoro primitivní proteinový bar.
Takhle to chodilo.
Právě jsme v koutu posilovny, který je složen
z takových klasických přístrojů 90. let.
Tady ty přístroje jsou jednoduché, účelné, kabelové, cihličkové,
prakticky nepoškoditelné.
Po celou dobu dvaceti let slouží velice dobře.
Pokud vidíte, jsou používány skutečně,
protože už mají patinu a je to na nich vidět.
Mohu říci, že tvoří téměř základ této posilovny.
Tenkrát v 90. letech taková mašina,
o kterou se teď opírám, to nebylo vůbec možné.
To byla základní šlapátka, základní stacionární kola.
Kdybyste věděli, na jakém kole šlapal tenkrát ministr financí,
nynější pan prezident, to byste ani nechtěli vědět.
Toto je vlastně raketa.
Tohle je úplně něco nadstandardního.
To je až astronomické, to v té době nebylo.
Já si teď zatím zkusím uzvednout nohama to, co uzvedl Tonda.
Lucko, opatrně. Já ti tady trošku snížím...
Vidíš to.
Takže to, co Toník, asi nepůjde, tak to snížíme.
Protože vím, že několik mých přátel se ptalo,
co si má koupit, jaký přístroj, tak zásadně jsem doporučoval,
ať radši dražší, aby nelitovali, protože takové ty jednoduché
přístroje šlapací neměly takovou funkčnost.
Nicméně se přistihli oni uživatelé potencionální,
že tam věší prádlo, možná že to slouží
spíš jako taková kamufláž, že se v té rodině sportuje.
Se stříbrnou medailí se dnes vrátila z evropského šampionátu
ve sportovním aerobiku v Helsinkách Olga Šípková.
Úplně se to nepovedlo obhajovat, zlatá jsem nebyla,
ale jsem moc šťastná, protože mým cílem bylo zachovat si
pozici na špici Evropy, což se mi po třetí rok podařilo.
Jsem hrozně ráda. Těžké to bylo moc.
Jak jste se dostala vy k té profesionální dráze
cvičitelky aerobiku? Co vás na aerobiku tehdy zaujalo?
Já jsem se skutečně s diplomem pod paží rozhodla,
že půjdu do fitka, že nepůjdu učit.
Psal se rok 1993. Šla jsem do jednoho malého fitka.
Studovala jsem vysokou školu tělovýchovnou,
nicméně když jsem nastoupila před lidi,
tak jsem ještě tenkrát neměla moc velké pojetí nebo pojem o tom,
jak se ten správný aerobik vede. On už měl svoji metodiku,
svoje náležitosti, nebylo to skutečně o té jazzgymnastice.
Takže to skončilo tak, že když já jsem tam zavedla
nějaké lekce jazzgymnastiky, on si mě tehdy nikdo moc nevyzkoušel,
nějaké konkurzy nebyly, moc cvičitelek nebylo,
tak asi třetí lekci jsem měla jednu paní.
Nechtěli na mě lidé chodit cvičit. Říkali: Ona se usmívá,
ale neumí předcvičovat, neměla jsem ani tu hudbu, nic.
Hrozně rychle jsem skočila na nějaké lekce
a začala jsem se učit ten současný trend.
Abych já si vydělala nějaké peníze, tak jsem pracovala.
Všechno, co si dokážete ve fitku vymyslet, tak jsem dělala.
Ráno jsem otvírala roletu, uklidila jsem fitko,
byla jsem uklízečka. Připravila jsem iontové nápoje.
Přišli lidé na cvičení, já jsem to rozlila.
Když jsem šla cvičit, zatáhla jsem oponu za barem
a šla jsem do tělocvičny. Když jsem necvičila,
připravovala jsem se na další obsluhování baru.
Masírovala jsem, vedla jsem dětské cvičení.
Dokonce jsem vedla i mužské cvičení.
Večer jsem z fitka odcházela domů.
Vydělala jsem si čtyři a půl tisíce hrubého
a byla jsem šťastný člověk v roce 1993 s diplomem.
To jsou ale fešáci svalnatí, co?
Muži a ženy v posilovnách,
móda a potravinové doplňky v další reportáži.
Od této chvíle jsem vaším zákazníkem.
Vidíte, že vypadám tak, jak vypadám, ano?
Děkuji.
Pusťte se do mě a popište mi, co se mnou budete dělat.
PÍSEŇ
Nejsem žádnej Bruce Willis a neumím skákat hlavou dolů.
Holka se mnou jde, jen když ji přemluvím.
A nepiju moc colu.
Neumím se chovat na večírku tvých rodičů.
Pozvracím sako tvýho táty.
Obcházeli jsme fitka tady na Smíchově.
A když jsme v několika fitcentrech zjistili přístup těch lidí,
tam samozřejmě byli lidé, kteří už cvičili i dřív,
takže se k vám nechovali příliš přívětivě jako k amatérům.
My jsme tam samozřejmě přišli. Když jsem to léty sledoval,
tak jsme udělali to nejhorší, co jsme mohli udělat.
My jsme tam přišli v kraťasech, v tričku.
Tam se vůbec takhle necvičí.
Musíte mít tepláky, dvě mikiny, abyste se potil.
Ty zkušenosti získáte časem.
Kdy a jak s posilováním začít?
Začít můžeme prakticky v kterémkoliv věku.
To znamená od čtrnácti do šedesáti do sedmdesáti let.
V těch časně ranějších letech anebo potom v pozdějších letech
vyžadujeme ovšem kontrolu lékaře a jeho seznání
zdravotního stavu klienta, který cvičí.
Nosily se tepláky, nosila se k tomu mikina,
kterou jste si přizpůsobil podle svého.
Já nemám rád, když mi táhne kolem krku,
tak jsem vzal nůžky, ostříhal jsem to okolo.
Bylo to módní v té době, takže absolutně bezproblémové.
Nejlépe prodávaným českým výrobkem v oddělení sportu
obchodního domu Kotva je oblečení určené zejména pro fitness,
které dodává malá rodinná firma. Jejím majitelům se podařilo
vystihnout, co trh postrádá, a specializovat se na to.
Výrobu sportovních oděvů jsem zahájila v roce 1993
na základě několikaměsíčního vlastního průzkumu trhu,
kdy jsem zjistila, že tyto výrobky na trhu chybí.
Pro majitele firmy bylo odvětví sportu na počátku zcela nové.
Své podnikání začali přípravou doma,
kdy studovali vlastnosti materiálů, techniku
a vymýšleli marketingovou strategii.
Rozhodli se, že budou režii firmy zajišťovat sami,
pro styk s dodavateli a odběrateli nebudou používat žádné prostředníky
a budou mít maximálně patnáct zaměstnanců.
Vzhled výrobku navrhuje sama majitelka a její spolupracovnice
hlavně na základě vlastního vkusu a zkušeností.
Postupně začaly převládat značky a začala se tvořit
taková móda v posilovnách, která samozřejmě je otázka byznysu,
to vůbec nepodceňuji, ale začala dominovat
i taková vrstva lépe oblečených lidí,
kteří v té posilovně se předvádí.
-Ohlížejí se takhle chlapi? -Já cvičím také hlavně proto...
-Aby se ohlíželi. -Ne aby se ohlíželi, ale proto,
že jako každá žena se chci líbit a chci být pěkná.
Ono to potom vyzní úplně jinak, když na tom koupališti
je nějaká taková holka, všude se jí to třepe, ten sulc,
a zase když je taková pevná, tak toto mě láká, a proto cvičím,
protože bude za chvilku léto a koupaliště.
Tady byla spousta i banditů, lehká děvčata tady také byla,
taková masírka, takoví vydžusovaní, vypitralinovaní lidé tady byli.
Chodili za cvičením, ale někteří se i víc předvádět.
Tohle je typický příklad jídla,
na které nemůže kulturista ani pomyslet.
Hitparádu těch nejméně vhodných vedou typicky česká jídla.
Například bůček s knedlíkem a se zelím.
Takovou nedílnou součástí fitnessu a posilování
je samozřejmě výživa, strava.
V 80. letech jsme vůbec nevěděli nebo jsme si nedokázali představit,
že existují suplementy jako proteiny,
proteinové bílkovinné přípravky.
My jsme o nich věděli, my jsme tušili, že jsou.
Jako státní trenér jsem dělal všechno pro to, abychom je získali.
Já jsem dokonce osobně poslal do Ameriky skleněný popelník
a dostal jsem poštou plechovku proteinů.
Nebudu říkat, jaké značky.
A já jsem si ji rozložil asi na dva měsíce.
Půl čajové lžičky denně, úplný nesmysl.
To byla dávka na týden, ta plechovka.
Chci říci, že to byla také věc, kterou jsme vůbec
neměli k dispozici tak, jak je posledních dvacet let.
V té době když si někdo koupil obyčejné aminokyseliny,
tak si myslel, že má kus zlata.
My jsme byli vždy nadšeni, že si člověk nese jednu pikslu,
kterou za měsíc sní. Stojí to celkem dost peněz,
ale je pravda, že ono to opravdu fungovalo.
Lidi v tom viděli, že si kupujete anabolika,
jak to neznali, zkreslené představy, absolutní nesmysly.
Já jsem vždycky říkal, že ženské ve fitku je největší průser.
To se necvičí, jenom se čumí. Je pravda ta,
že chodily tam holky, chodily tam celkem dost.
Je to o tom, že jak které. Některé tam chodily pro zhubnutí.
Některé tam chodily kvůli tomu, aby si zformovaly postavu.
Některé, které se tam spíš přišly vykecat,
se odtamtud časem vytěsnily samy, nikdo je odtamtud nehonil.
Ti lidé vás, když cvičíte, máte tam sparingpartnera,
tak se s nikým nechcete bavit.
Co se vám líbí na kulturistkách, potažmo na kulturistech?
-Pevné maso, žádné špeky. -To mi říkáte schválně.
Ne, prostě mají krásnou postavu, tak jak má být správně.
Cvičení děvčat bylo ze začátku takové trošku sporadické.
Fakt je, že práce s činkami na nářadí byla do té doby
vnímána společností jako záležitost mužská.
Ale v rámci vývoje společnosti, kdy se ženy začaly
více osamostatňovat, myslím společensky,
tak i řada do té doby výhradně mužských sportů
najednou začala být navštěvována ženami.
Toto je mistr republiky staršího dorostu v kulturistice Tomáš Buček.
-Ahoj. -Ahoj.
V kolika letech jsi začal s posilováním?
S posilováním jsem začal ve čtrnácti letech.
-Proč? -Proč?
Přivedla mě do posilovny touha svalnatých postav
typu Arnold Schwarzenegger, Sylvester Stallone a jiní.
Na těchto vzorech ulétávali samozřejmě chlapi.
A ta děvčata se, jak říkám, taková ta masírka průvodná,
že měli zase hezké společnice okolo sebe, takové sexy bomby,
protože ti kluci, co se tomu mohli věnovat,
měli už dostatek peněz, dostávali se k tomu sportu přes peníze.
Ten sport také nebyl levný.
Ta doplňková výživa, proteiny, uhlohydráty, aminokyseliny.
Takže taky se do toho musela vložit nějaká bankovka.
Prostě taková ta bohatší klientela, bohatší chlapi
nebo finančně movitější a měli k tomu samozřejmě ty zlatokopky,
což trvá dodnes, ty zlatokopky.
PÍSEŇ
Tak říkám já sílím jen tvou láskou,
když rána únavná jsou.
Když člověk ztrácí víru v svítání.
Já si vzpomínám, když jsme coby náctileté cvičily
aerobik v sokolovně, tak jsme do toho odvětví byly zamilované,
jenže potom u nás ve městě vyrostlo fitness centrum
a my jako bychom úplně zavrhly šmahem tu sokolovnu
a šly jsme cvičit do toho fitness centra.
Co se tehdy s lidmi stalo nebo jak ta fitness centra
byla oblíbená a skutečně lidé zavrhovali ty sokolovny?
Tehdy v 90. letech měli lidé hodně zpočátku ostych jít do fitka.
Já jsem to také cítila stejně. Co se týče mužů,
tak tam to bylo hodně o kulturistice v té době,
o tom, že se modelovaly svaly, narůstaly svaly.
Ono to malinko odrazovalo takového normálního člověka,
kterého lákalo jít do fitnessu, ale teď si říkal,
jak já tam budu vypadat vedle tohoto svalouše
nebo vedle této dámy,
která má opálené tělo a vyumělkované části na těle.
Hezké oblečení.
Přesně tak. Perfektní značkové oblečení.
Tehdy jsme na to samozřejmě ještě tolik neměli
a nebyla ta možnost ke koupení začátkem 90. let,
takže ten ostych z tohoto důvodu tam byl.
Já svoje smutky svlíkám.
Dáváš mi, lásko, sílu vstát a jít.
Co se týká žen, tak tam bych řekla,
že to bylo trošičku přirozenější, protože přece jenom ty ženy
v tom viděly, že se mohou dál sdružovat.
Ženy se rády sdružují v kolektivu, teď samozřejmě si popovídají
a zacvičí společně pod lektorkou. Nebyly společné hodiny pro muže.
Pokud byly, tak byly strašně vzácné.
Spíš chodili muži sami individuálně do posilovny,
ale ženy se sdružovaly, takže tam chodily i normální ženy,
že na sobě neměly značkové oblečení a takové ty trikůtky.
Já jsem hrozně přemýšlela, jak se jmenovaly
takové ty vykrojené, zařízlé, tenkrát to byla obrovská móda.
Já vím, že jsem to vozila dokonce z Ameriky ze závodů.
Rozprodala jsem úplně všechno, byly jsme obrovské hvězdy.
Bylo to hrozně nepohodlné. Na to nevzpomínám úplně ráda.
Ale od tohoto oblečení až po vytahané tričko
a nějaké tepláky, tam v těch ženách nebyl takový trend nepřirozenosti.
Tam prostě byly rády,
že navštíví hezké prostředí a že si jdou zacvičit společně.
Sto jedna, sto dva, sto tři, sto čtyři.
Takhle pravidelně když budete cvičit celý rok,
budete mít tělo jako modelka.
Jo, to tady ale říkáte každé druhé ženské.
-Tady cvičí spousta celebrit. -Fakt?
Třeba Martin Dejdar.
Hej, prcku! Pořádně do toho třískni!
Já jsem v podstatě tu fyzickou připravenost
potřeboval skoro vždycky k tomu, co jsem dělal.
Když začala Šakalí léta, to bylo fyzicky velmi náročné.
Tam jsme dělali velké choreografie, dlouho se trénovalo.
Obrovskej bourák v ulici, po boku krásnou slepici.
A lidi šeptaj: Přijel nějakej král.
Já šel, šel dál, baby, kam mě Pánbůh zval.
Já šel, šel dál, baby, a furt jen tancoval.
U Ameriky to bylo to samé. Pak Učitel tance, zase to samé.
Já jsem tu fyzickou připravenost a fyzickou kondici potřeboval,
protože ty scény se točí několikrát.
Musíte do toho mluvit, nesmí se člověk zadýchat.
Dámy a pánové, Richard Majer, velkej frajer. Učitel tance.
Děkuji. Děkuji. Děkuji. Děkuji.
Já jsem v divadle Ypsilonce, když jsem začínal,
tak jsem už v roce 1988 měl strašně fyzicky náročné představení
Vosková figura, kde jsem visel od stropu na scénu,
padal jsem tam na jeviště, proskakoval jsem schody
a mával jsem sekyrami a vším možným.
Já jsem to fyzično potřeboval i pro divadlo.
Potom hned v roce 1994 přišla Zdivočelá země.
Tomu předcházel rok přípravy.
Já jsem v roce 1994 začal jezdit na koni.
To byla devítiměsíční práce. První týdny nohy necítíte.
Na to se člověk musí připravit a na to musí něco dělat.
Bez toho to nejde.
Jde o to, jakou cestou ztrát se vydáš.
Buď přijdeš o dámu,
nebo obětuješ věž a tím spolehlivě ochráníš krále.
Můžu vám říci, že dokonce byla jedna doba,
a to bylo právě, když jsme točili kolem Ameriky v roce 1993,
tak se mnou do posilovny a na box chodil Jirka Lábus.
Nebudete tomu věřit, ale opravdu jsme tenkrát
chodili spolu cvičit dvakrát týdně.
Do Pragovky do Žitné ulice normálně do posilovny
a do boxerského ringu.
Dobře víš, jaký je to nesmysl. To by byla sebevražda.
To je mat.
Tepláky, všechno, jak mělo být. A hrozně mu to prospělo.
Když se podíváte na Ameriku,
tak opravdu vypadá výborně v tom filmu.
Je vidět, že i takový člověk
se může svým způsobem zbláznit a začít cvičit.
Už jdi.
Chci být sám.
Můžu se zeptat, co vám říká kulturistika?
Je to odvětví sportu.
Není to špatné, ale co je moc, je moc.
Někteří ti svalovci, co ukazují, to je hrozné.
To se posiluje tělo a pak se v tom závodí.
Je to takové... Nepřirozené mi to připadá.
Koho to baví, ať si zacvičí.
Dřív bylo dobré, že když jste přišel do svého klubu,
kam jste léta chodil, byla tam domácí atmosféra.
Já vlastně jsem kolikrát se tam zastavil,
i když jsem měl volno. Jel jsem okolo,
kamarádi, co tam byli na baru, sedl jsem si,
dal jsem si tam nějaký drink, nějaký džus
a pokecal jsem s nimi, seděl jsem tam hodinu, jel jsem domů.
Tento bicepsový přístroj, posilovací mašina je
skutečným retrem naší posilovny, protože se narodila
zhruba před šedesáti lety, a v době,
kdy jsem ji dostal jako dárek z Německa z posilovny,
v 90. letech tvořila základ celého našeho vybavení.
Je skutečně historická, protože na ní cvičil Arnold Schwarzenegger
a celá elita tehdejší kulturistická evropská i světová,
protože ta posilovna byla velmi vyhlášená stuttgartská,
takže tento přístroj je skutečným retrem naší posilovny.
Protože dělám takový krásný úžasný pořad u vás,
tak jsem si vzal samozřejmě retro oblečení.
Byť jsem nebyl nikdy na Dukle, ale vzal jsem si to,
protože to se svým bratrem sbírám,
takže jsme ujetí na léta šedesátá, sedmdesátá.
To, co v té době bylo, tak to sbíráme, dochováváme.
Uff!
Tak tohle byla pro dnešek opravdu velice intenzivní
a musím říci, že pro mě i pěkně náročná vzpomínka
na porevoluční nadšení z posiloven. A co vy?
Jak vzpomínáte na vaše první fitko?
Chodíte tam cvičit dodnes?
Napište nám to jako vždy na www.retromanie.cz
a užijte si hezký týden.
Skryté titulky: Věra Kotlínová Česká televize, 2012