Můj dům, můj hrad.
Mé sídlo, které se vám buď může líbit,
anebo připadat kýčovité a nevkusné.
Ostatně jako celá architektura, která u nás ovládla 90. léta.
A dostala dokonce svůj specifický název.
Podnikatelské baroko.
To, že se začaly stavět tyto stavby, mělo několik příčin.
Bezesporu jednou z nich byl nevkus investorů.
Je to jedna z takových staveb, které možná naznačily naši cestu
v architektuře, a to je cesta krásy, detailu, barvy,
prostě ta, kterou já vidím jako prvotní v architektuře,
a to je ta stránka umělecká.
Dneska by Tančící dům zřejmě postavit nebylo možné.
V 90. letech se v naší rozvíjející se
kapitalistické společnosti začali objevovat zbohatlíci,
kteří svůj úspěch nebo peníze chtěli dát na odiv.
Brzy zjistili, že nejlepším způsobem,
jak své bohatství ukázat, je postavit si dům,
a tak se zrodilo podnikatelské baroko.
Už je to skoro 23 let, co se před námi všemi tady
rozevřel prostor svobody jak mongolská step
před stádem koní Převalského. Byli tady lidé,
kteří zbohatli už v šedé zóně bolševického socialismu,
který tady panoval, a pak měli náskok.
Tito lidé potřebovali jistým způsobem upevnit
svůj společenský status a zdálo se jim,
že je to velice dobře možné historizující veteší,
jak říkal Adolf Loos, na svých domech.
Pak tady byla samozřejmě obec projektantů,
lidových projektantů, inženýrů a bohužel taky
i některých architektů, kteří se nemohli nabažit toho,
co tady přibylo nových stavebních prvků,
bylo všeho desetkrát tolik, byly barvy.
Už nepanovalo to, jako panovalo za éry socialistické,
že jste mohl udělat dům jakékoliv barvy za předpokladu,
že jste si vybral šedou.
Tito lidé se toho také nemohli nabažit
a klientům šli nesmírně na ruku ve všech jejich přáních.
V první polovině 90. let vznikl název podnikatelské baroko,
který mi přijde docela trefný.
Dům, který roste v ústecké čtvrti Brná, nemá ještě ani omítku,
ale už budí pozornost. Zabírá pět obvyklých stavebních parcel.
Místnosti uvnitř se počítají na desítky.
Okolí chrání betonové hradby. Podle ústeckých architektů
je skvělou ukázkou slohu, který se šíří po celé republice.
Slohu, který už má své jméno, podnikatelské baroko.
Ukazuje to na to, že to stavěli bohatí lidé
jistým procovským způsobem, lidé nevzdělaní a lidé,
kteří nevnímali krásu architektury primárně,
ale chtěli si prostřednictvím architektury upevnit
svůj společenský status.
Sociologové vysvětlují zalíbení v novém stavebním slohu jednoduše.
Majitelé přezdobených domů touží žít v něčem úplně jiném
než v paneláku, ve kterém vyrůstali.
Pro podnikatelské baroko je typický opulentní tvar.
Není to žádná kostka, ale tvarově je to velice bohaté a pestré,
spousta různých dekorativních prvků.
Velice oblíbený motiv byly kuželky, zábradlí, balustrády
většinou z podřadných materiálů. Je třeba říci,
že podnikatelské baroko s tím skutečným barokem
nemělo ani společný ten kvalitní detail, kvalitní materiál.
Často to byly napodobeniny třeba z plastů.
Dalším takovým charakteristickým znakem byla výrazná barevnost.
Ty stavby měly na sebe upoutat i barvou
a často se používaly velice agresivní odstíny,
například šmolkově modrá nebo sytě oranžová, růžová.
Barevné kombinace byly samozřejmě naprosto šílené.
Toto všechno dohromady vytvářelo něco,
co připomínalo jakéhosi pestrého papouška.
Samozřejmě že s architekturou to nemělo nic společného.
Byl to jeden velký kýč.
Tady máme takovou excelentní ukázku toho,
kam to podnikatelské baroko může dotáhnout.
První věc je celková hmotová neujasněnost stavby.
Vidíme tady jakýsi průnik kuželové střechy
do střechy mansardové. Z jedné strany se ten dům
jeví jako zámeček nebo nějaká vila středostavovská.
Odsud tu věž můžeme opravdu zaměnit za nějakou zámeckou věžičku,
tu věž nad tím rizalitem, ale z této strany nás vítá
typická ladovská česká polovalba, najednou je to jakoby chalupa
konceptuálně, ale ta chalupa je ozvláštněna mohutným zábradlím
s balustrádami z umělého kamene nebo betonovými balustrádami.
Vidíme tam také typická okna, typická bílá plastová okna
buď s bílou dělicí mřížkou, nebo se zlatou mřížkou meziskelní,
aby se opět imitoval jakýsi pocit středověku
nebo něčeho takového, těžko říci.
Vidíme tam vikýře ve tvaru napoleonských klobouků,
což je zvlášť věc, která je vázaná na Francii,
se tady najednou objevuje.
Vidíme tam sloupy, polosloupy, římsy, ale všechno je aslohové.
Kdybychom si sloupy prohlédli blíž,
nemají žádnou entázi, žádné prohnutí.
Jsou vytvořeny v jakémsi pošinutí smyslů
bez reálné historické opory.
A tak je to se vším, co na tom domě vidíme.
Česká krajina byla masovou výstavbou poznamenaná
na desetiletí, možná staletí. Jako by si lidé neuvědomovali,
že jejich nehezká, v lepším případě
bezmyšlenkovitá díla přežijí celé generace.
Kdo mohl například s klidným svědomím postavit
v malebném jinonickém údolí tuto kombinaci mauzolea
s měšťanským domem?
Není divu, že v souvislosti s touto stavbou
mluví někteří starousedlíci o znovuzavedení trestu smrti.
Problém byl často s velikostí pozemku,
protože ten zbohatlík si koupil nějakou parcelu,
snažil se ji maximálně využít, maximálně zastavět,
ta parcela třeba nebyla příliš velká.
Pokud si to příslušné úřady neohlídaly,
což se v mnoha případech bohužel stalo,
tak na té malé parcele potom vznikly velké budovy,
kde třeba kolem dokola byl jenom úzký proužek zelený,
někdy dokonce i dlážděný, a ta stavba doslova zalehla pozemek.
Nevkus není podle architektů a urbanistů
tím největším nebezpečím, které nový sloh přináší.
Předimenzované domy obkličují původní zástavbu
a rozšiřují hranice měst a obcí, které se utvářely po staletí.
Tady vidíme další z typických atributů podnikatelského baroka.
To je ta mohutná mansardová střecha,
která ten dům přímo zalehne a pocitově zatlačí do země.
V očích lidí mu propůjčuje takovou noblesu.
Dlužno říci, že tyto střechy vznikaly někdy koncem 18. století
v Paříži na pětipodlažních a šestipodlažních domech.
Na domech těchto rozměrů je to poněkud nepatřičné,
ale vidíme tady i další znaky. Vidíme lesknoucí se krytinu.
Vidíme tam několik, pokud možno ze všech stran
udělaných teras a balkonů, na kterých nikdo nikdy neseděl.
Všimněte si zábradlí. To je čistě rokoková záležitost.
Vidíme tam typické lucerničky nad vchodem.
Samozřejmě ten vchod je plastový zrovna jako vrata do garáže.
Celé to vyvrcholuje jakýsi štítek, tympanon neboli portikus,
kde bychom měli právo očekávat nějaký basreliéf o vítězství
Řeků u Maratonu nebo něco podobného,
ale tady jsou z nepochopitelných důvodů palubky jak někde v chatě.
Pane Vávro, když řeknu podnikatelské baroko,
jaké emoce se ve vás vzbudí?
Čekala byste, že řeknu: To je strašné.
Ale já říkám: To je skvělé. Je to svoboda.
Je to znak toho, že lidé si mohou stavět, na co mají.
Bohužel na druhé straně, když pomineme toto,
že je to součást toho, že jsme v jiné době,
než jsme byli v době komunismu, je to,
že třeba já na to mám jiný pohled.
Ale třeba většinový pohled je, že to tak je esteticky správně.
Já si myslím, že to správně není, ale nevyčítal bych tomu
tak třeba takovou mnohobohatost. Spíš mě tam mrzí věc katalogovosti,
že řada katalogů prezentuje určitý různý druh různým způsobem
zdobné stavby, ale lidé jsou individuality
a možná za deset let ti lidé přijdou na to,
že by se jim žilo daleko líp v domě,
který by jim navrhl architekt, protože každý má jiné potřeby.
Když se bavíme o satelitních sídlištích,
kde se nejvíc tyto domy vyskytují, tak mi vadí nejvíc ne to,
že ty domy třeba v rámci nějakého dobového vkusu
někdo za deset nebo patnáct let přestaví,
ale nikdo už nedá dohromady ty pozemky,
které jsou většinou malé,
na těch pozemcích jsou veliké baráky
a celkově ten urbanismus nevytváří žádné město,
protože tam není žádná hierarchie prostorů.
Člověk nepozná, co je hlavní a vedlejší třída.
Není tam vybavenost, není tam možnost škol.
Hlavně v sídlištích z 90. let tam není volný prostor,
není tam sport a dezurbální celky už nikdo nikdy nedá dohromady,
a přitom jsou na většinou docela cenných pozemcích
v blízkosti Prahy, které by mohly být zpracované zcela jinak.
Nejenom rodinné domy, ale také objekty
určené pro podnikání, jako jsou třeba hotely
nebo kancelářské komplexy, nesou prvky,
které jsou mnohými označovány
za typické znaky podnikatelského baroka.
Styl podnikatelského baroka samozřejmě nebyl typický
jenom pro rodinné domy, pronikl do všech typů architektury,
takže se objevily administrativní budovy,
to je myslím případ tzv. ušatého domu v Olomouci.
Objevily se hotely, těch byla celá řada.
Nejznámější pro mě z nich asi je hotel Don Giovanni v Praze,
který nese všechny typické rysy podnikatelského baroka.
Poté co jsem se poprvé setkal s investorem,
šel jsem po pěší zóně na Příkopech a díval jsem se,
v té době jsem si to ani neuvědomil, do obchodu,
který prodával preparované motýly, vždycky v takových krabičkách
obdélníkových, čtvercových. V té chvíli jsem vůbec ještě
ty souvislosti nezaregistroval, až ten samý den večer jsem byl
na koncertě ve Smetanově síni Obecního domu.
Jak jsem se tam zase kochal pohledem na ty krásné interiéry
a na ten strop při poslechu hudby, tak asi možná tam mi to pomohlo
spojit ten nápad právě s tím, že jsem si uvědomil,
že jsem viděl ten samý den v krabičce čtvercové motýla.
To je nápad, který provázel celý ten návrh od začátku až do konce.
Ty čtyři fasády jsou identické a rozlišením barevným
i materiálovým uprostřed fasády je svislý výrazný prvek skleněný,
za ním je únikové schodiště, který prezentuje tělo motýla,
a ty čtyři horní, dva větší, dva menší, jsou motýlí křídla,
která se odlišila použitím kamenné dekorační omítky
a jiných typů rámů oken.
Zároveň jsou ještě zvýrazněna křídla takovými pavími oky.
Byly články, kde se psalo o té stavbě,
že je na hranici kýče. Já si myslím,
že dneska je právě problém, že málo lidí je zvyklých na krásu.
Kdo ji vnímá, tak ji bude vnímat vždycky
a bude ho vždycky ta krása oslovovat.
Tím, že se z architektury krása vytratila,
tak si myslím, že to je přesně ten důvod,
proč potom to zařadí každý do oblasti kýče.
Tento hotel je pravdivý, je tam hotel.
Je to poznat navenek, že stavba je využívaná jako hotel.
Má určitého ducha, který symbolizuje i název
Dona Giovanniho, je spojena s hudbou,
s prouděním energie, s harmonickými tvary z přírody.
I kdyby někdo nepoznal v této stavbě,
že se inspirovala motýlem, tak účel to splnilo.
Vy jste během let, kdy jste točil Šumná města,
jako že to trvalo dlouhou dobu, zažil jste, viděl jste ledacos,
věnovali jste prostory těmto novým stavbám?
Vlastně ani ne. My jsme se věnovali jedné stavbě,
která to odskákala za všechny ostatní,
a ten pán zrovna po tom záběru za mnou přišel,
byl to velice sympatický pán, šel za mnou,
protože jsem tam měl takový německý oděv,
jako za Egonem z Alles Gute, tak jako že jsme jakoby kamarádi.
Ale pak slyšel, co o tom domu říkám,
a byl to pro mě trošku nepříjemný zážitek,
protože ten pán mi byl sympatický,
a možná jenom v té době nedostal dost informací.
V těsném sousedství sebevědomé, ale cudné vily Hany Larischové
nalezneme současný výraz podnikatelské architektury,
lidově nazývané Dallas.
No konečně! Hele, jak jsem ti říkal.
Za svoje prachy chci moderní barák. Rozumíš? Super prostě.
Věžičky, jídelna v arkýři. Plastová okna samozřejmě.
Já to přece nebudu natírat, že jo? Jasně.
Bazén pochopitelně. S protiproudem.
A hlavně halogenová světla, ať ten barák svítí.
Co zas? Jo, já tě slyším.
A tak do architektova projektu vstupují oblíbené motivy
s takovou rychlostí, s jakou je nalézá
manželka objednavatele při listování v módních časopisech.
Abychom se nebavili jen o obytných domech,
ale pak jsou tam příklady kancelářských prostor, hotelů,
různých funkčních budov.
Třeba velkou diskusi vyvolal Tančící dům v Praze.
Kde je ta hranice mezi uměním a tím, co není umění, co je kýč?
To já nevím.
Na tom se vždycky společnost nějak shodne po letech.
Po letech se řekne: To je takhle.
U Tančícího domu možná je takový příběh,
že tady byl hlad po nové architektuře,
tudíž jsme byli strašně vděční za jakýkoliv nový dům,
který se stal mezníkem moderní architektury
a vůči kterému se lidé mohli vymezit,
takže ve většině diskusí, kdy jsme se bavili
s nějakými lidmi o architektuře, když jsme jezdili se Šumnými městy,
byl Tančící dům jako mezník. Samozřejmě i člověk má
třeba vůči tomuto domu řadu pochybností,
protože není třeba až tak romantický, jako jsou jeho tvůrci.
Když dům třeba poruší uliční čáru,
tak je to nebezpečný precedens pro ostatní domy.
Ale stejně si myslím, že to je dům krásný
a že byl strašně potřeba takový dům.
To, co vidíte za mnou, nejsou historické kulisy.
V Senohrabech na Benešovsku totiž vyrůstá nový hotel,
který má vypadat jako z pohádky.
A pohádkový je i jeho název. Hotel Sen.
Někomu se taková budova líbí, jinému zase ne.
Co člověk, to názor. Jde ale také o to,
jak tyto stavby pejorativně označované podnikatelské baroko
budou také hodnotit generace po nás,
kde je ta hranice mezi kýčem a uměním.
Začalo to v roce 1986.
Já jsem bydlel vedle v Havlově domě.
Havlovi jsem dělal rozdělení bytu.
Tenkrát v roce 1986 jsme se bavili o tom,
co by mohlo být na nároží, které bylo vybombardované
14. února 1945, za dům a dohodli jsme se,
že by bylo hezké, kdyby tady byl dům plný kultury.
Za Havlem přišel ředitel OPBH. Havel se mu zmínil,
že jsme se bavili o kulturním domě na tom nároží.
Ředitel OPBH mi poslal objednávku, kde já jsem začal tak,
že jsem chtěl, aby ten dům reflektoval
tu úžasnou dobu sametové revoluce. První nápad byl udělat ten dům
do tvaru československý žandár, druhá myšlenka byla udělat dům,
který praská ve švech jako společnost,
která se z té strnulosti dostala někam jinam.
Třetí nápad byl dům, který sám sobě dělá striptýz.
Bylo to v národních barvách modré, bílé a červené.
Na té červené byly symboly totality, které šly pryč.
Pak jsem z prvních návrhů přišel ke konceptu,
že ten dům má dvě části - statickou a dynamickou.
Čirou náhodou zase můj projekt, který byl tenkrát plný kultury,
se líbil Pavlu Kochovi, který zastupoval tady v Praze
holandskou společnost. Dohodli jsme se,
že by bylo rozumné, abychom pro snazší schvalování
přibrali do party nějakého význačného architekta.
Dostali jsme náhodou kontakt na Franka Gehryho,
který pak se ukázal, že byl strašně spokojený,
že takovou zakázku v Praze dostal.
Úkol se zdál obtížný, nemožný, takřka strašný,
jak vedle budov z 19. století ve vztahu k historickým stavbám
umístit moderní architekturu. Měl jsem dobrého průvodce
a kolegu Vláda Miluniče, ale proces to byl i tak složitý.
Úžasné bylo to, že jsme se s Gehrym,
který je polský Žid narozený v Kanadě,
pracuje v Americe, já jsem Jugoslávec,
dlouho žiji v Praze, dohodli. Nakonec to skončilo tak,
že jsme za holandské guldeny postavili Praze hezký dárek.
Dům, který okamžitě dostal přezdívku Ginger a Fred,
je první výjimečnou stavbou po revoluci v Praze.
Její výjimečnost posuzují jak obyvatelé,
tak odborníci protikladně. Buď ji odsuzují
jako nevhodnou v historickém prostoru Prahy,
nebo ji vítají jako první průnik soudobé architektury k nám.
Rozpoznat, co je kýč a co je jenom třeba nějakým způsobem
exaltovaná architektura, jak ji známe z minulosti
třeba z tvorby Antoni Gaudího nebo Friedensreicha Hundertwassera
z doby nepříliš dávné, to není tak jednoduché,
ale přece jenom si myslím, že se to poznat dá
a že můžete poznat, co je originální,
naprosto osobité vidění světa, které se ale nepodbízí,
a co je jenom podbízivá záležitost,
která má nějakým způsobem zaujmout pozornost.
Turista či cyklista jedoucí malebnou středočeskou krajinou
zase může narazit na tuto žlučovitou stavbu -
depandance štiřínského zámku.
Nepřipomíná zámek hrůzy z matějské pouti?
Vzali investora do Vídně právě na Hundertwassera,
což byl jeden z inspiračních kanálů celé této věci.
Řekl bych, že investorovi se Hundertwasser zalíbil
a že toužil po tom, vytvořit něco,
co v Čechách nemá obdoby, rozhodně v té době nemělo.
Pro architekta Vladimíra Kačera bylo toto zadání již v průběhu
předprojektové přípravy především výzvou k hledání
a podpoře génia loci. Autor sám objasňuje:
Vytvořil jsem si definici světa zámku a světa parku jako pohádky.
Z toho mi vyplynul záměr vytvořit nový objekt
v duchu okolního pohádkového světa.
Stavba se stavěla od roku 1997 do roku 2000.
Za tu dobu si tátu moc nepamatuji. Trávil tady většinu svého času.
Spal tady v kanceláři na zemi a věnoval tomu veškerý svůj čas,
nejenom volný, protože ten žádný neměl,
ale je vidět, že to k nějakému výsledku vedlo.
Reakce na tuto stavbu byly rozporuplné.
Řekněme, že třetina laické veřejnosti,
co sem měla možnost přijít, z toho byla zcela unešená.
Další třetina se stavěla do takové neutrální pozice.
Nevyjádřili se ani zcela pro, ani zcela proti.
Pak byla ta třetina, co to odsuzovala.
Řekli, že se autor musel zcela zbláznit.
Zedníci byli poněkud zvyklí pracovat klasickým rovným způsobem.
Zeď je takhle a takhle je dlouhá deset metrů a tím se končí.
Vždycky přišel táta a řekl jim: To bude takhle.
Nakreslil jim většinou křídou na zeď horní linku
nebo poskládal vedle sebe cihly, jak si představuje půdorysný tvar,
a zedníci zdili.
Výtah Nautilus, který je zcela jistě na motivy Julese Verna,
kterého měl táta moc rád.
Tyto cihly jsme čirou náhodou objevili v jedné cihelně
na Kokořínsku, kde jsme zrovna byli na dovolené.
Ty cihly tam vypálil nějaký ožralý dělník,
který nepohlídal pečlivě výpal, a toto z toho vzniklo.
Pro někoho zmetek, pro nás krásný materiál,
který se dá použít
a v kontextu s jinými materiály vytvoří prvek uměleckého díla.
My jsme v pokojích,
které vznikly ve stejném stylu jako celý zbytek objektu.
Jak vidíte, táta se nebál ukázat
i tu holou konstrukční stránku celé stavby.
Na této koupelně je jasně vidět,
že táta byl limitovaný maximálně svojí fantazií.
Tento problém se týká téměř výlučně postkomunistických zemí.
Samozřejmě na Západě je ta situace úplně jiná.
Ne že by i tam se neobjevila sem tam nějaká nevkusná
kýčovitá věc, ale buď je spojena s nějakou funkcí,
jako je třeba kasino, kde to člověk může i očekávat,
nebo je pro toho člověka, který takovou cestu zvolí,
tou nejhorší reklamou, protože si řeknou lidé:
To je asi podivný podnikatel, když ani sám nemá vkus.
Pro dnešek se loučíme, ale teď nás zajímá váš názor
na podnikatelské baroko nebo která budova
postavená po roce 1989 u vás doma vyvolala největší debatu.
Mějte se hezky.
I na architekturu platí rčení:
Ukaž mi svůj dům a já ti řeknu, kdo jsi.
Skryté titulky: Věra Kotlínová Česká televize, 2012