Cože snídá? Brokolici a jáhly? Panečku.
A kdouli. Dobrou chuť. Jasně.
Dobře, dobře. Jinak v pořádku.
Tak co? Nechala si ty prsa zvětšit, nebo zmenšit?
To je výborný, to tam dáme. Jedno zvětšit a druhý zmenšit.
To je ono. Jasná zpráva.
Rozchází se s tím módním vizážistou nebo s tím kreativcem?
Není snadné být celebritou.
Člověk aby se schoval do pytle, aby nebyl vidět,
nebo naopak aby se svlékl, aby vidět byl.
Čímž myslím samozřejmě v bulváru.
V dnešním Retru se podíváme opět do 90. let,
abychom vám prozradili, jak právě bulvár u nás začínal.
Představíme první bulvární plátky a zastavíme se u kamelotů.
Vystoupil jste z metra a viděl jste frontu
a na konci té fronty nebyl nikdo.
Zjistíme, jak na nové deníky reagovali čtenáři.
Málokteří lidé se k tomu přiznali ze začátku,
že si to koupili, odnesli a četli si to někde za rohem.
Podíváme se na místo,
kde kromě jiných sídlil nejsilnější český bulvár.
Přesně tady byla redakce, tady byly tři vchody,
dole garáže, redakce byla tady.
Vedle sídlila Večerní Praha.
My jsme měli redakci v pátém a šestém patře nahoře.
Na zachycování okamžiků pro bulvár zavzpomíná i Jaroslav Tatek.
Šel pan premiér po chodbě s našimi košíkáři.
Samozřejmě košíkáři jsou vysocí lidé.
Pan premiér tak veliký není.
Teda dneska, zrovna dneska být vidět úplně nechci.
Těsně po revoluci to třeba s takovými paparazzi
tak drsné jako dnes ještě nebylo,
i když samozřejmě bulvární zprávy se v tisku objevovaly.
Ostatně víc už vám prozradí reportáž Tomáše Voženílka.
Existovala tady představa, že cokoliv přichází ze Západu,
tak je vlastně zajímavé, žádoucí,
protože je to spojené s demokracií a s uvolněnými poměry.
Ono se to do jisté míry vztáhlo i na bulvár.
Když se podíváme na to, jak se ustavovaly první bulvární listy,
tak byly vítané jako známka toho, že už jsou u nás normální poměry.
ZPĚV
Právě jsem se vrátil z Hollywoodu, byl jsem tam s Frankiem zabít nudu.
Řekli jsme si: Tak teď to rozjedem.
Auťák nám vypliv někde na předměstí.
Hned za rohem jsem dostal pěstí.
Píšu Sally: Sally, co s tím provedem?
Tady vlastně byl už předtím v podobě Večerní Prahy,
která měla některé prvky, které s bulvárem spojujeme.
Unesla dítě i s kočárkem.
Večerní Praha.
Neurvalec ji chtěl znásilnit, ale ubránila se.
Neznámý poberta uvízl v okénku od záchodků.
Neopatrná důchodkyně uhořela i s dítětem.
Smrt při hledání vltavínů.
Kooperace ve výrobě moderních strojů.
Držíme prst na tepu života.
Inovace bez legrace.
-Smrt při hledání vltavínů. -Unesla dítě i s kočárkem.
Vypadl z jedoucího vlaku ve stanici.
To byl jev, kterému já říkám fronta na nic.
To spočívalo v tom, že Večerní Praha měla kameloty.
Ti kameloti byli zvyklí prodávat noviny pokaždé na stejných místech.
Dělalo se to, že jste vystoupil z metra
a viděl jste frontu, na konci té fronty nebyl nikdo.
Tam bylo prázdné místo. Čekalo se na to,
až tam přijde ten kamelot a začne prodávat ty noviny.
A máme tu první soukromý deník od roku 1948.
Jmenuje se Špígl a začne vycházet již zítra,
a to po všechny pracovní dny v týdnu plus v neděli.
Prostřednictvím kamelotů bude distribuován
do všech krajů Československa.
Co vás motivovalo k založení tohoto listu?
Nás zejména motivovala nespokojenost našich občanů,
kteří za námi chodili do redakce nebo za mnou a žádali,
abych jim otiskl některé materiály
nebo jejich potíže, stížnosti a podobně.
Ovšem v novinách, ve kterých jsem dříve pracoval,
to bylo Svobodné Slovo, to nešlo,
a tak tito lidé právě říkali: Měl byste mít vlastní noviny.
Z toho důvodu jsem začal pracovat na tom,
abych ty vlastní noviny měl.
Půl roku to trvalo, než se nám to podařilo,
ale zítra Špígl vyjde.
Bude tady pracovat deset redaktorů
a s administrativou asi patnáct lidí.
Náklad chceme mít pro začátek 200 000.
Podle slov vydavatele bude nestranný, nic nezamlčí.
Bude se zabývat nejen aktualitami
z domova i ze zahraničí, ale chce být nápomocen občanům
poskytováním právních a advokátních rad
při jejich potížích
a samozřejmě neopomine ani rubriku inzerce.
To vše za pouhých padesát haléřů.
Když se podíváme na stránky Špíglu,
tak tam na první pohled zjistíme úplně odlišnou grafickou úpravu
od Blesku, ale není to jenom otázka grafiky.
Ladislav Froněk chtěl mít médium, které bude politické.
To znamená bude se zabývat politikou,
ale víme, že bulvár už z principu nesmí být prvoplánově politický,
protože pak si odrazuje často čtenáře.
Totéž se týkalo Českého expresu, takže ta neangažovanost politická,
přestože samozřejmě o Blesk politici měli zájem,
protože to je cesta k popularizaci jejich osobností,
byť třeba někdy v negativním slova smyslu,
tak ta, myslím, byla zárukou i prosperity toho Blesku.
Z druhého, toho profesionálního hlediska
ten Blesk, ten model toho profesionálního vedení
podle toho švýcarského vzoru tam znamenal stabilitu
profesionálních zásad pro úspěšný bulvár.
Přesně trefil to území, které čtenáře zajímá.
Dosáhl fenomenálního úspěchu a ty ostatní noviny
chvilku tápaly, než se zorientovaly.
Nejlíp se zorientoval nový prvek, to byl deník Expres.
Najednou se vedle tohoto gigantu začal objevovat takový trpaslík,
který postupně rostl, až dosáhl té jeho úrovně
a došlo k fúzi. Ty deníky se spojily.
Místo toho, aby spolu dál bojovaly,
tak se stalo to, že majitel Blesku koupil Expres.
U problematiky sdělovacích prostředků ještě zůstaneme.
Institut GFK dnes zveřejnil výsledky svého průzkumu,
jehož výsledkem je žebříček nejčtenějších deníků,
průměrná sledovanost televize a poslechovost rozhlasu.
Pro více než dva miliony obyvatel České republiky
zůstává nejčtenějším deníkem Blesk.
Následují Mladá fronta DNES, Rudé právo a Zemědělské noviny.
Pro slovenské občany je nejoblíbenějším deníkem Nový čas.
Svobodné Slovo, Práce, Sport, Lidové noviny
a Hospodářské noviny patří mezi deníky,
u nichž oproti loňskému roku oblíbenost klesla.
Expres byl zajímavý.
Špígl byl spíš takový politický
nebo ty články byly postavené na lidech,
kteří tam psali a někdo jim odpovídal.
Expres přece jenom byl trošičku do toho bulváru.
Pak začaly Necenzurované noviny.
To v jednu chvíli byl i podpultový prodej,
protože to už bylo něco takového otevřenějšího.
Časopis Hrom byl založen na tom, že stavěl na přinášení
zajímavých, neobvyklých, senzačních příběhů.
On se specializoval ne ani tak na kauzy
jako na mimořádné události, které mohly souviset někdy
s věcmi těžko uvěřitelnými, evokujícími představu nadpřirozena
nebo fyziologicky těžko vysvětlitelnými.
Jako by se české společnosti říkalo:
Bulvár tu má být, ale je to trochu recese.
Je v tom nějaký prvek odstupu.
Prolomily to podle mého přesvědčení
časopisy životního stylu
a časopisy pro dospívající, pro teenagery.
Bravo Girl nebo Dívka v české podobě,
kde uvidíte bulvarizaci opravdu v té nejméně příjemné podobě,
protože se to týká mladých lidí.
Ty dívky se neměly jak k tomu dostat,
takže takové ty plakáty a na vystřihování,
to opravdu se dobře prodávalo,
protože takové ty jejich srdeční záležitosti
k umělcům a takové ty články o tom,
jak dospívají, jak byl první sex, to všechno se tam popisovalo.
To jim do té doby nikdo takhle nedal.
Bulvární deníky u nás nikdy nedosáhly takového postavení
jako v zemích západní Evropy. Je to pravděpodobně tím,
že jako vážný segment médií se začaly ustavovat v době,
kdy jejich potenciální čtenářská obec si všimla,
že se ustavuje televize, která jim to nahradí.
Rok 1994 je asi zlomový.
Je současně rokem obrovského úspěchu TV Nova,
která podle mého soudu část potenciálních čtenářů
přitáhla na sebe a jejich potřeby saturovala
v podobě audiovizuálního vysílání.
Od 4. února začne na dnešním televizním okruhu ČT 2
vysílat první soukromá celoplošná stanice v postkomunistickém světě,
televize Nova. Bude vysílat na základě licence,
kterou Rada pro rozhlasové a televizní vysílání
udělila před 358 dny společnosti CET 21.
Nova chce podle slov svého generálního ředitele
Vladimíra Železného nabídnout široké spektrum pořadů
přitažlivých pro typického diváka.
Ve zpravodajství chce být především jiná než Česká televize,
aby divák měl možnost volby.
Chceme nabídnout možnost alternativy.
Bude to alternativa. Myslíme si,
že veřejnoprávní televize nemá špatné zpravodajství,
že má zpravodajství, které je profesionálně dělané,
které je korektní,
a nikdy jsme také nevznesli jedinou námitku proti úrovni,
ani nám to nepřísluší ostatně, k tomu zpravodajství.
Naše zpravodajství bude trošičku jiné.
Naše zpravodajství nebude lidové, ale bude s jinými důrazy.
Pane Tatku, jak vy jste se dostal k práci v deníku Expres,
což byl první bulvární deník, který tady v roce 1990 vznikl,
protože vy jste původně byl sportovní fotograf taky.
Já jsem pracoval externě jako sportovní fotograf.
Potom jsem dělal výtvarného redaktora
v knižní redakci v nakladatelství Práce.
V nakladatelství Práce tehdy začal vycházet Expres.
Z knižní redakce jsem přešel do deníku Expres,
kde jsem dělal výtvarného redaktora a lámal noviny.
Tam jsem nejprve dělal tuto práci, než se noviny zajely.
Potom tady vznikaly redakční fotografie,
tak jsem začal pomalu od práce výtvarného redaktora
přecházet na práci fotoreportéra
a věnoval jsem se potom už na sto procent fotografování.
Expres začal vycházet černobílý.
Začal vycházet krátce po revoluci v roce 1989.
Tvořili jsme ho sami.
Tvořili jsme ho tak, jak jsme si to představovali,
jak jsme si mysleli, že by to mělo vypadat.
Velké fotografie, hodně titulků, hodně článků na první straně,
protože grafická úroveň tehdejších novin se také měnila,
takže velké fotky, hodně titulků, hodně článků,
konce článků uvnitř textu.
Na začátku to bylo bez celebrit. Celebrity začaly až během času,
protože nejprve vychází normální denní zpravodajství.
Postupem doby jsme tam podle zahraničních novin
začali fotografovat i VIP.
VIP, to byli v té době lidé, kteří byli známí všeobecně.
Byl to pan Horníček, Kopecký, Fialová atd.
Takže tito lidé byli na těch večírcích.
Zkrátka žádné rychlokvašky, jak bychom řekli dnešním slovníkem.
Přesně tak. Byli zvyklí se fotografovat
a rádi se nechali fotografovat a byla tam vzájemná důvěra.
Byla tam vždycky určitá míra nadsázky.
Já jako fotograf jsem za těmi lidmi musel jít
a musel jsem to trošku přehnat, abych potom měl z čeho ubírat.
Vymysleli jsme si určitý záběr,
na tom jsme se s tou osobností domluvili, jak to uděláme,
a ten jsme udělali tak, jak byla přesně dohoda.
Vyšel v té době, ve které měl vyjít.
Samozřejmě vznikly fotografie, které vznikly dílem náhody.
Třeba tehdy byl pan premiér Václav Klaus,
a když jsem byl na zasedání vlády, tak před tímto zasedáním
šel pan premiér po chodbě s našimi košíkáři.
Samozřejmě košíkáři jsou vysocí lidé.
Pan premiér tak veliký není. Tak jsem je vyfotil.
Nejprve jsem udělal základní fotografii
pana premiéra s košíkáři a pak jsem jim naznačil,
že pan premiér vedle nich je velmi malý,
takže oni ho chytli v podpaží a vyzdvihli do výšky.
Vznikla fotografie, která byla na prvních stránkách
a líbila se i jemu. Žádné pohoršení.
Péťo, jsi to ty?
-Tome, ahoj. -Nazdar.
-Čau. -Tak jak je? -Skvěle.
-Dlouho jsem tě neviděl. -Spousta nových věcí.
Tak si o tom pojďme říci, třeba na oběd.
Paráda. A vy se zatím podívejte, kdo vlastně v bulváru dělal
a jaká témata se tam nejčastěji objevovala.
Siesta.
Co z modrých ryb, co do vody, když plápolá?
Co do tebe, když v písku spíš?
Vymýšlím si moře. Počkej chvíli. Jen co si vymyslím hory,
odejdu do nich a celé moře ti nechám.
Pro mě to byla zkušenost k nezaplacení,
i když mně spousta žen, zejména básnířek,
jak na Obci spisovatelů, tak třeba v PEN klubu, řekla:
Pane Holoubek, teda jako vy, takový básník, autor tolika knih,
měl jste to zapotřebí, si zkazit takhle pověst?
Já myslím, že jsem si pověst nezkazil.
Jéje! To už ani nepamatuji.
Je to přesně. Ano, 13. dubna 1992.
Bylo to krátce po tom, co odcházela ruská vojska,
sovětská vojska od nás, tak Milovice už byly v koši.
To je ono. To je krásný titulek.
Ten četl každý a titulek Proč se na smlouvu s Ruskem pospíchalo.
Proč? Takhle to přitahuje.
Vůbec si neumím představit, že by dneska vyšlo
na titulní stránce jako hlavní téma problematika vojenského území.
Teď už nevím, čeho se to přesně týkalo,
ale to téma je z dnešního pohledu roztomilé.
Třináctka, ano, hned na titulní straně.
Od devíti let vychutnávala sex a střídala milence.
Ve třinácti letech,
tak ve dvaceti letech už jich mohla mít aspoň pět, že jo?
Pokud jde o postoj českých novinářů k bulváru, tak myslím,
že na začátku to nebylo nijak zvlášť polarizované.
Řada lidí si, myslím, chtěla vyzkoušet něco nového
a bulvár byl něco nového zcela nesporně.
To se týkalo jak píšících novinářů, tak i fotografů.
Pamatuji už z druhé poloviny 90. let,
že jsem se bavil s našimi studenty žurnalistiky,
jak si představují svoji budoucí kariéru.
Převažující odpověď byla, že cokoliv,
ale rozhodně ne do bulváru.
Tam už se zřejmě začala formovat představa, že to není úplně ono.
Přesně tady byla redakce, tady byly tři vchody,
dole garáže, redakce byla tady.
Vedle sídlila Večerní Praha.
My jsme měli redakci v pátém a šestém patře nahoře.
Sledoval jste, pane Holoubku, přímo reakce lidí,
že byste třeba vyšel a popovídal si s někým
nebo chodili za vámi do redakce?
Chodili za námi do redakce taky, chodilo hodně lidí zpočátku,
protože oni chtěli spíš: Měli byste napsat o tomhle.
-Spotřebitelské problémy. -Přesně toto.
Tam byla nějaká informace celkem pravdivá o řidiči autobusu
a ten pak přišel a chtěl mi rozbít hubu.
Neměl jsem ochranku, ale byly zavřené dveře.
On chtěl rozkopnout skleněné dveře, které vedly ke mně,
tak ho nějak zpacifikovali, vyvedli.
On přišel o prémie.
Buď přijel pozdě a někdo to napsal do Blesku,
my jsme to otiskli, takže to byla tady ta Florenc.
Potom začalo Story, Ano a takové ty barevné časopisy.
Lidé už vyloženě šli, že je to bulvár.
Už to nemuseli hledat takhle skrytě v podtitulech.
Víte, že letos bylo částečné zatmění Slunce?
Nevím. Nevím.
-S kým teď chodíte? -To nevím.
-Víte, na jaký nástroj hraje... -Proboha, to nevím.
Pane řidiči, víte, že chodec má na přechodu přednost?
To nevím teda. To nevím.
-Víte, kolik je jedna a jedna? -To nevím.
Nevíte? Tak to sorry.
Celebrity jako fenomén byl určitě suverénně
nejsilnější důvod pro čtenáře,
proč si kupovat soukromí slavných lidí.
Pak se taky ukazuje, že jsou tady i jiné,
do té doby málo doceněné fenomény, jako je třeba vaření, počasí.
Krimi, dobře udělané krimi.
Tajemství, budoucnost, různí ti hvězdopravci
a věštci se začali vynořovat nečekaní.
Toto všechno najednou dalo dohromady takový komplex,
který ty čtenáře bavil nejvíc. Vlastně se ukázalo,
že Česká republika se v podstatě zas tak příliš neliší
od jiných zemí, kde už to funguje několik let.
ZPĚV
Volá nás Hollywood, že je v rejži, že zchud,
ať prej vyženem nudu z Hollywoodu.
Volá Cinecitta, že Fellini lítá denně do Prahy.
Pro něj jsme moc drahý.
Co třeba zahraniční celebrity, které sem jezdily?
Dostali jsme informaci, že přijede Arnold Schwarzenegger.
Daný den jsem čekal v daném hotelu jako turista
s foťákem přes rameno.
Jakmile se ukázal, tak jsem ho fotografoval.
On si všiml, že dělám víc fotek než běžný turista,
tak v tom začal nahrávat, půjčil si housle,
hrál na housle a strávil jsem s ním docela příjemný celý den.
Druhý byl třeba pan Alain Delon.
S tím to bylo domluvené, už když sem přijel
do České republiky, že ho budu fotografovat
před plesem v Opeře v koupelně, jak se holí.
Jaký je tedy pro vás rozdíl mezi bulvárními médii tehdy a dnes,
protože já ho vnímám jako velký rozdíl.
Velký rozdíl tam rozhodně je v každém případě.
Tehdy když jsme fotili bulvární fotografie
nebo dělali jsme ten bulvár, tak jsme ho dělali jemnějším způsobem.
Myslím si, že jsme trošku víc respektovali osobnost toho druhého.
Změnil se podle vás princip bulvárních novin?
Já si myslím, že ano.
Změnila se doba, všechno je rychlejší, spíš natvrdo.
Tehdy to bylo o hodně jednodušší než v dnešní době,
protože tehdy bulvárních novin bylo méně,
bylo možné se k celebritám dostat třeba i domů,
do rodiny, udělat fotografie.
-Dnes jsou ti lidé opatrnější. -Dnes si víc střeží to soukromí.
Dneska už to je horší je vůbec k něčemu přemluvit.
Tehdy věc jednoduché domluvy a nebyl problém je vyfotografovat.
Rozdíl je také ve snímání toho bulváru.
Dřív se fotografovalo na film, možnosti filmu byly omezené
třeba citlivostí fotomateriálu. Dneska se fotografuje digitálně.
Citlivost je několikanásobně větší
a možnosti fotografovat v podstatě skoro potmě,
takže to ani technicky nešlo tehdy dělat.
Podnikání je nový prostor. Já si myslím,
že bys ho mohla zkusit i ty, protože vlohy máš.
-Myslíš? Já? -Zkus to v naší firmě.
-A co bych mohla dělat? -Rozjeli jsme úžasný byznys...
-A sakra! -To je výborné.
Co na toto řeknou čtenáři?
Jejich reakce na bulvár v dnešní poslední reportáži.
Málokteří lidé se k tomu přiznali ze začátku,
že si to koupili, odnesli a četli si to někde za rohem.
Taková ta střední třída nebo matky na mateřských dovolených,
hlavně ženy, které dělaly na směny,
hned už ráno si tady pro to byly a nestyděly se
si to už před trafikou otevřít a číst si.
Ale taková ta inteligence nebo kancelářští lidé,
kteří takhle chodili, tak ti si to vzali a utíkali s tím,
jenom aby je nikdo neviděl. Ale to bylo přechodné období.
Když už si ti lidé na to zvykli, tak už se s tím netajili.
Je fakt, že většinu bulváru si kupují ženy.
Samozřejmě jsme hledali osobnosti, které nás budou prodávat.
Už tenkrát k nim patřili ti, kteří prodávají dodneška,
ať to byla Lucie Bílá, Karel Gott, Helena Vondráčková,
Basiková, Vašek Neckář, celá tahle parta
fantastických muzikantů a herců. Bylo to krásné tenkrát.
Jezdili si sami vydavatelé na kontroly.
Přijeli z Expresu, chtěli, ať se to vystaví před okénko.
Za hodinu přijeli ze Špíglu, stáhli Expres.
Chtěli, aby tam byl Špígl. Přijeli z Blesku.
Takhle se ti vydavatelé předháněli,
aby to bylo co nejvíc těm lidem na očích.
Zase se malinko vracím k rozdílu mezi tehdejším a dnešním bulvárem.
Byla tam do jisté míry laskavost. Byla ostřejší.
Byla to taková dikobrazí malinko laskavost,
jako když vás někdo vezme kartáčem, ale zase to bylo docela příjemné.
Nečtu ten Blesk dneska už pravidelně,
ale zdá se mi někde jako krutost.
Termín laskavý bulvár je protimluv. Tam není tato vlastnost.
Nemůže být. Za bulvárem je čtenář.
To je ten guru, to je ten král. To je čtenář.
Už jsem zase v bulváru, tentokrát ale na to nejsem sama.
A jak hodnotíte s odstupem bulvár v první polovině 90. let vy?
Napište nám to jako vždy na www.retromanie.cz.
A příští týden na viděnou.
ZPĚV
Mácha má štěstí, že je kamennej.
Jinak by už nestál.
Smíchy by řval a byl by v pase zlomenej.
Láska je láska, když choděj kluci s holkama.
Láska je láska, když choděj kluci s klukama,
holky s holkama.
Skryté titulky: Věra Kotlínová Česká televize, 2012