Letní kina vyvolávají představu prázdnin, horkých dnů
i vlahých večerů a také příjemné zábavy.
Deku mám, deštník, baterku. Baterku mám.
Člověk nikdy neví, co se mu z těchto věcí
v takovém letním kině může hodit.
Nebo třeba tady může potkat novou lásku.
Zavzpomínejte spolu s dnešním Retrem
na romantické doby letních kin.
Navštívíme letní kino, které v mnoha ohledech vynikalo.
Nebylo jedno představení, co se týče 70milimetrového filmu,
kdy by nebylo hlediště plné.
Dozvíme se, co všechno se v letních kinech odehrávalo.
Také tady byly slavné Porty.
Samozřejmě že Filmové festivaly pracujících byly velice dobře
navštěvované a myslím si, že kasa si přišla na své.
Připomeneme vám, proč se také do letního kina chodilo.
Jako voják jsem sem chodil velice rád.
Dokonce i randil, můžu se přiznat.
A na letní kina zavzpomíná herec Vlasta Korec.
Pamatuji si, že hvězdy svítily, Upír z Feratu,
ta skoro hororová podívaná, auťák nádherný,
který trošku dával zabrat, vedle mě ženská.
Lehká nervozita, nevěděl jsem, co mám vnímat dřív,
jestli hvězdy, slečnu nebo film. Byl to zážitek se vším všudy.
Na začátku se podíváme do kina,
které se pyšnilo několika superlativy.
Tak třeba ve své době mělo největší promítací plátno
ve střední Evropě, ale to zdaleka není všechno.
Tak hurá na Moravu do Boskovic.
Když se v roce 1957 začalo tady hovořit o letním kině,
tak jsem sem chodil každé odpoledne pomáhat.
To bylo dělané v akci Z.
Technika byly většinou lopaty, krumpáče a míchačky.
Tak se začínalo.
Až do roku 1961, když začalo první představení,
tak tady stáli muzikanti, hráli a tady vedle jsme ještě zametali.
První plátno bylo klasické plátno, které bylo třeba technicky upravit,
nastříkat, každý třetí rok se stříkalo, upravovalo.
Plátno mělo parametry na promítání 70milimetrového filmu,
což bylo s tím záměrem už budované.
Rozměr je 35 metrů krát 15 metrů.
Pak přišla vichřice a roztrhalo to na hadry.
Potom se udělala tzv. stěna zděná s omítkou,
která už nepotřebuje tak často stříkat.
Hlavně je odolná všem povětrnostním vlivům.
Samozřejmě byla to jedna z největších promítacích ploch.
Uvádí se, že byla největší ve střední Evropě.
Pak následovalo Brno na Leninově ulici.
My jsme ho měli o metr větší.
V roce 1966 se zabudovaly 70milimetrové promítací stroje.
Byly to stroje sovětské výroby. Bylo jich vyrobeno pět párů.
Sověti si je vyrobili pro sjezdový palác v Moskvě,
aby ho nasvítili.
Tři páry měli zabudované. Čtvrtý pár byl v rezervě.
Pátý pár jsme dostali my do Československa.
Podařilo se nám ho sehnat zásluhou rodáka z Boskovic pana Langera,
který byl na ministerstvu zahraničního obchodu,
protože v té době nebyly v Evropě stroje,
které by toto plátno osvítily.
Krása této královny byla tak veliká
a její milostné vztahy tak proslulé,
že legendy o ní překonaly celé věky.
Kapacita je tři a půl tisíce.
Mívali jsme tady na film Kleopatra skoro sedm tisíc.
To se sedělo na schodech, na střeše, všude.
Promítání začalo 1. května.
Denně se promítalo a končilo posledního září.
Jeden rok, když bylo počasí ideální,
jsme hráli ještě do poloviny října.
Musím zmínit vedoucího kina Karla Kováře,
kterému jsme říkali Kája. Ten vymyslel,
že bychom na silvestra mohli dětem zahrát pohádky.
Tak se to jednou zahrálo, ono se to ujalo.
Hrálo se to nesčíslněkrát a po nás to dělala mnohá města,
že se na silvestra hraje silvestrovské představení.
Lavičky se musely poklidit.
Někdy se ani mezi lavičkami nedalo sedat,
protože tam bylo plno sněhu.
Vždycky tady bylo aspoň 300 až 400 lidí.
Také jsme tady promítali filmy, které nebyly normálně v distribuci,
zásluhou pana Karla Kováře, které byly tlumočené.
Tlumočník seděl v hledišti.
Byly to filmy Dirty Harry a Hello, Dolly.
Na to máme zážitky, na které se nedá zapomenout.
Pak tady byl jeden chlapec.
Na toho mám takovou dobrou vzpomínku.
Tady byl strom vykotlaný a on si tam dal staré plakáty
a z celkem špatného úhlu se denně díval na kino.
Já jsem si ho cenil jako diváka, tak říkám:
Pojď, já ti dám židli a budeš sedět vpředu.
On říká: Pane, já už jsem tady zvyklý, na mě tady neprší.
Takže on sem pořád chodil do toho svého stromu.
Toto ještě funguje. Montovalo se to v 50. letech.
-Pořád je to funkční? -Pořád je to funkční, ano.
Tady přicházíme do promítací kabiny,
kde mám takový zážitek na promítání filmu Noc na Karlštejně,
při kterém byla průtrž, jedna z největších v Boskovicích,
kdy se nám při promítání valila voda vchodem až do kabiny,
kde jsme museli přerušit promítání.
Potom jsme divákům nabídli druhý den promítání zdarma.
Jako promítač jsem to dělal za šest korun na hodinu.
Byl to koníček, dělali jsme to rádi.
To víte, i těch šest korun na hodinu,
když jste tady udělal 200 hodin, tak ono to bylo dvanáct set.
V té době, když jsem měl třináct set čtrnáct set,
tak tisícovka nebo osm set korun nebylo k zahození.
Nedá se říci, že by to byl jenom koníček,
ale peníze v tom také hrály roli.
Náramné proměny doznala bývalá divoká skládka
v parku v Jemnici na Třebíčsku. Během jednoho roku ji občané
v akci Z přeměnili na pěkné letní kino.
A nebudou sem chodit jen na filmy.
Prostor budou mít také nejrůznější programy,
které tu Jemničtí hodlají pořádat. Jejich snaha vrátit v létě
kulturu do příjemného přírodního prostředí je rozhodně sympatická.
Jako herec obrážíš různé kouty po České republice.
Dostáváte se i do takových amfiteátrů?
Bohužel čím jsem starší, tak tím jsou méně četnější návštěvy
letních kin a to mě mrzí. Dneska bohužel už neexistuje
letní představení divadelní, letní koncert,
další letní velká akce, která se koná na tomto jevišti
nebo podobném jevišti, dnes jsou to všechno akce open air.
A to kouzlo, to, které si my pamatujeme z mladších let,
se už úplně vytrácí. Myslím si, že ten právověrný cit
k tomu letnímu kinu a vůbec myšlenky,
které jsme si s tím spojili, se dávno vytrácejí.
Teď už jsme úplně někde jinde.
Když ty stojíš v takovém letním otevřeném,
abychom mluvili česky, prostoru, jaký to je pro tebe zase rozdíl
oproti kamennému divadlu, oproti klubu,
tomu uzavřenému prostoru hrát pro diváky na takovém místě?
Zase ta romantika z druhé strany.
To je hlavně úplně jiná atmosféra.
Akustika, jinak se lidé tváří, jinak jsou oblečeni.
Jdou na tu akci s něčím jiným. Když je dobré počasí,
tak sluníčko obecně lidi rozesměje.
Mají dobrou náladu, tváří se příjemně.
Když prší, tak samozřejmě všichni jsou naštvaní,
ale zase když přijdou sem do otevřeného prostoru,
do letního kina, kde se odehrává třeba koncert
pod širým nebem, tak si vezmou pláštěnku
a i s tím špatným počasím počítají, takže oni se chtějí bavit venku.
Chtějí mít ten nestandardní zážitek
z toho letního kina, z toho otevřeného prostoru.
To je nezaměnitelné kouzlo,
věc, kterou nikde nemůžeme dosadit a ničím nahradit.
Ať už se to koná na nádvoří hradu nebo kdekoliv jinde,
tak atmosféra letního kina, přesně toho, kde sedíme,
je jedinečná, je nezaměnitelná.
Raz, dva, raz, dva.
Takže dobrý večer. Já vás tady vítám.
Jenom jsem vám chtěla sdělit, že letní kina
se kromě pravidelného nočního promítání využívala také
pro řadu denních aktivit. Třeba se tady konaly různé estrády,
různá taneční nebo hudební vystoupení,
dekorovali se tady třeba pionýři,
a jak ostatně všichni víme, konaly se tady třeba
pravidelné a organizované filmové festivaly.
Ostatně víc už prozradí další reportáž.
Hlediště letního kina v Ústí nad Labem zaplnilo dnes
přes 6 000 dětí ze základních devítiletých škol
ústeckého okresu. Sešly se na Svátku písní,
který se tady konal už posedmé na závěr školního roku.
Všechny děti jsou nejen diváky a posluchači, ale i účinkujícími.
Zpívají a hrají písně, které se naučily během školního roku.
PÍSEŇ
Ty země, která rodíš klid, jenž kráčíš slunci vstříc,
jenž kráčíš slunci vstříc.
Letní kino bylo využívané také na jiné akce,
například mírové slavnosti nebo závěrečný 1. máj.
Vždycky na náměstí po projevu se všechno scházelo tady.
Odpoledne zde býval program. To znamená hudba, estráda.
Tady byla v roce 1969 slavnost, která se jmenovala
Pěvecké slavnosti Jihomoravského kraje.
Byla to úžasná podívaná. Byly tady pěvecké sbory
z různých měst Jihomoravského kraje.
Tuším, že tady bylo přes 600 nebo 800 zpěváků.
Přímo na pódiu vystupovaly smíšené sbory.
Každý rok se tady konalo rozloučení se školním rokem,
kde se scházely všechny naše základní školy,
a páni ředitelé rozdělovali
různé pochvaly a nepochvaly svým žákům.
Sem se vešlo 25 000 až 27 000 diváků,
když bylo všechno v pořádku.
Vypadá to, že to je asi největší letní kino v republice.
Tady se nic nezměnilo, akorát se přehodily stroje.
Přehodil se dvakrát zesilovač na modernější, jinak nic.
I ta malba je snad původní.
Většinou tady celý ten areál zel prázdnotou.
Byli tady Alexandrovci, ti tu byli nedávno znova.
Byl tu dokonce i Dean Reed, zpíval tady kdysi.
Moc tady toho nebylo.
Proto taky ten areál vypadá tak, jak vypadá.
Také tady byly slavné Porty.
Možná že lidé v mém věku si na ně ještě pamatují.
Bylo 38 míst v republice,
kde se promítaly Filmové festivaly pracujících.
Tak jako ve slovenském Prešově uskuteční se letošní jubilejní
25. Filmový festival pracujících ještě na 45 místech
Československé socialistické republiky.
Na jeho představeních uvidí diváci 16 filmů z 12 zemí.
Filmový festival pracujících se letos pořádá
k 75. výročí vzniku československé kinematografie.
My jsme byli také zařazeni
do celostátního filmového festivalu.
Festival trval deset dní.
Delegace chodily, to byli, já nevím, jak bych to řekl, papaláši.
Jich obvykle bylo pod tou plachtou skoro plno.
Horlivé projevy byly.
Každý vychvaloval, jak je to zde krásné, všechno možné.
Od prvních let byly festivaly pracujících
skutečnými svátky filmového umění.
Konaly se v mnoha městech republiky a návštěvnost rok od roku stoupala.
V dosavadní historii zhlédlo filmová představení
více než 40 milionů diváků.
Festival pracujících se stal nejmasovější akcí
s filmem v Československu. Obrovský zájem diváků,
kteří navštíví každý rok jednotlivá představení,
z něho udělal největší filmový festival na světě.
Když byly filmové festivaly,
tak sem sem tam nějaké delegace přijely.
Měli jsme tady i delegaci z Indie.
Většinou tady byly české delegace nebo socialistické,
protože ze Západu je sem nepouštěli.
Co kdyby nás tady nakazili něčím?
Navíc tady na pódiu vždy stálo takové dlouhé heslo:
Západočeský kraj - pevná hráz socialismu a míru.
Cenu českého Ústředního výboru Svazu československo-sovětského
přátelství obdržel režisér Michail Tumanišvili za film
s výrazným humanistickým posláním Událost ve čtverci 36-80.
Osudné byly dost často sovětské filmy,
na které lidé nepřišli.
Nedá se říci, že by ten film byl špatný.
Ale byl to sovětský film a po roce 1968 to lidé bojkotovali,
takže se třeba stalo, že na festivalové představení
bylo třeba prodáno 500 nebo 600 vstupenek
na sovětský film, ale tady bylo 40 až 50 lidí.
Lístky byly zakoupené závodními výbory,
aby se udělali dobří.
Byla tady i nějaká kontrola, jak je to možné, že to tak je.
Bylo jim to zdůvodněné, že ten film dlouho trvá,
že musí jít lidé do práce a že sem proto nepřijdou.
-To je smůla, zrovna nám prší. -Neprší. To je jen ozdoba. Paráda.
A když pršelo, nikdo si toho stejně nevšiml.
Tak to bylo zajímavé.
V letním kině se od roku 1962 pořádaly
Filmové festivaly pracujících samozřejmě za přispění
všech slánských podniků, bylo jich asi osm nebo devět.
Tyto podniky se podílely i tím, že každý promítací den,
celý festival trval osm až devět dní,
měl patronát ten podnik nad tímto filmem.
Račte se pohodlně usadit,
jestli jste ovšem nezapomněli vzít si s sebou deku.
Noci jsou chladné.
Tady byly dělány propagace na jednotlivé filmy.
To znamená, že tady byly tabule, které upozorňovaly,
co se bude promítat, s datem, kdy který film se promítá.
Návštěvnost se tady pohybovala skoro do tisíc lidí.
Míst k sezení bylo sedmnáct set a k stání tak dva tisíce.
Naše úloha závodního klubu pro tyto filmové festivaly byla ta,
že jsme zajišťovali před každý film předprogramy.
Zvali jsme si sem i některé herce,
kteří v některém z těch filmů hráli.
Konkrétně třeba přijela na představení Naďa Urbánková,
která v tom filmu hrála, ale měla jednu podmínku.
Já přijedu, ale musíte mi upéci buchty. Ty já mám moc ráda.
Využil jsem mojí manželky, která dva plechy buchet upekla
a pak jí to přinesla. Ona byla velice překvapená,
i když to nečekala, to si řekla jako srandičku.
Nikomu nedala a odvezla si ještě zbytek domů.
Při Filmových festivalech pracujících je návštěva kina
vždy společenskou událostí města. Bylo to tak na otevření v Nitře.
Bylo to tak v ostatních 66 městech,
kde se roztočila festivalová růžice,
a bylo to tak i v Orlové,
kde znělka ukončila filmový maraton tohoto léta.
Vlastíku, pamatuješ si ještě,
kdy jsi byl poprvé v letním kině a na čem?
Já jsem nad tím přemýšlela strašně dlouho
a vůbec si nepamatuji, co to mohlo být.
Vůbec nevím, co to bylo za film, ani nevím, kde to bylo,
ale vím, že to pro mě byl skvělý zážitek,
protože nešel jsem především na film,
ale šel jsem tam na rande. To bylo to hlavní.
To si pamatuji. Tam to tenkrát dopadlo tak,
že to byly ty nesmělé doteky, jak jsem se přisunul nepatrně,
pak jsem se snažil dát tu ruku.
Myslím si, že to dopadlo příjemně, že letní kino splnilo svůj účel,
že jsme se dobře pobavili, viděli jsme i nějaké obrázky,
které byly barevné, byl tam i zvuk,
počasí bylo dobré, hvězdy nad námi. Já si myslím, že to dopadlo dobře.
Jednoznačně letní kino skvělý zážitek.
Když jste chodili za holkami, myslím,
že to měla většina populace úplně stejně,
jak to tam probíhalo?
-Klasicky. -Koupila se limoška nebo pivko.
Nejdřív limoška, občas když se podařilo, tak i pivko.
Jak říkám, byla to velká atmosféra.
Když šel kluk do letního kina, tak doufal, že vše dopadne dobře.
Myslím tím to, že nakonec tu dívku vezme za ruku,
že ji možná i políbí a doprovodí domů.
To kino k tomu všemu byl prostředek.
Dobře strávený večer, rande.
Vzpomeneš si ještě na některý z filmů,
který jsi viděl v letním kině?
Myslím si, ale to je jen matná vzpomínka,
která je ještě za velkou mlhou, která by se dala krájet,
že to byly filmy s Louisem de Funèsem
Četník ze Saint Tropez, Četník a mimozemšťané,
klasické komedie, které třeba já moc miluji,
takže na tyto filmy jsem já chodil.
Možná že to byl i Upír z Feratu, to jsem, myslím, viděl.
-V letním kině? -Jasně. To si pamatuji.
Hvězdy svítily, Upír z Feratu, ta skoro hororová podívaná,
auťák nádherný, který trošku dával zabrat,
vedle mě ženská, lehká nervozita, nevěděl jsem, co mám vnímat dřív,
jestli hvězdy, slečnu nebo film. Byl to zážitek se vším všudy.
Nebál ses potom jít domů?
Nebál, naopak jsem se těšil. Chvilkami jsem si říkal,
kdy už ten film konečně skončí, kdy už vyrazíme domů.
Nebyly to jen filmy, které lákaly návštěvníky do letních kin.
Byla to třeba příjemná příležitost,
jak strávit krásný večer s někým, koho máme rádi.
Ostatně také příležitost seznámit se třeba s novou láskou.
A u toho vlastně už pak nevadilo ani to ošklivé počasí.
Když se tak podívám po tom krásném okolí,
ideální místo pro rande.
Výhoda letních kin je, že si diváci mohli zakouřit
a samozřejmě pivo a další tekutiny požívat bez omezení.
O vše je postaráno, i o čerstvé občerstvení.
Cítíte tu vůni? To je poezie, co?
Bez sovětského filmu ani ránu. Ale také jsme tu hráli,
to už bylo teď ke konci, už před sametovou revolucí
jsme hráli sovětský film Posádka v ohrožení.
On nebyl blbý, on byl docela hezky udělaný.
Jak tady byla mládež, tak byla taková nabuzená.
Křičeli: Jen mu dej, Natašo.
Oni nám tady potom zakázali prodávat pivo.
Všude tam, kde probíhají filmová představení,
je snahou pořadatelů seznámit hosty se životem města a kraje.
Letos to byla návštěva závodu Zemědělské rekultivace
koncernového podniku Ostravsko-karvinský revír.
Na Ostravsku, kde festival slavnostně končil,
se delegáti seznámili s výsledky práce šlechtitelů,
kteří přispívají ke zlepšování našeho životního prostředí.
Byl jsem tady na vojně v letech 1959 a 1961.
Jako voják jsem sem chodil velice rád.
Dokonce i randil, můžu se přiznat.
-Úspěšně? -Úspěšně, ano.
Letos slavím se svojí manželkou padesát let.
Před 20 až 30 lety to tady bylo vyhlášené,
že sem chodily mladé páry.
Jiné možnosti moc tady před 20 až 30 lety nebyly,
kam vyrazit.
Když jsme končili promítání, odcházeli jsme
a zhasínali jsme světla, tak jsme viděli
ještě milenecké dvojice, které tady zůstávaly,
nevíme jak dlouho.
Vždycky jsme křičeli: Končíme! Zhasínáme!
Ale jim to nevadilo.
Chodí se na obojí. Chodí se na filmy,
ale i na rande, protože tady kolem dokola jsou háje.
Tam se dobře randí, to je pravda.
Romantika letních kin se pomalu vytrácí
a zůstává už jenom v našich vzpomínkách.
S digitalizací filmů a rostoucími multiplexy
taková místa mizí jedno za druhým.
Zavzpomínejte proto spolu s námi na www.retromanie.cz,
dokud je na co.
První, druhá i třetí galerie jsou už obsazeny.
I partery letních kin jsou přímo nabity.
Tak tedy ještě jednou v plné parádě.
No prosím. Slupky od banánů nepatří na pódium, ale do koše.
Tak dost legrace!
Skryté titulky: Věra Kotlínová Česká televize, 2012