Na tuhle chvíli jsme se moc těšili.
Už jsme chtěli sami něco zkusit. Byly to sice jen vzduchovky,
ale pravé vojenské. Z těch se učí střílet i vojáci,
než jdou poprvé na ostrou střelnici.
Mojí první zbraní byla určitě legendární rybička.
Pak jsme také jako děti samozřejmě zcela tajně stříleli
ze vzduchovky na plechovky.
Dnešní Retro bude trochu ostřejší než kdykoliv jindy.
Prozradíme, jaké střelné a chladné zbraně
se u nás před rokem 1989 používaly.
Chladné zbraně reprezentovaly v Československu zejména nože,
od dětské rybičky až po nože lovecké.
Kapesní nože, se domnívám, že tvořily vždy
a budou tvořit doplněk hlavně mužům, myslím,
i když v tom sortimentu byly i nože,
které byly vyloženě dámské do kabelek a podobně.
Abych pravdu řekl, trochu mě zlobilo,
že tu měly holky zbytečnou protekci.
Ta péče, co jim tu vojáci věnovali, se mi zdála až přehnaná.
Ale člověk musí ty kluky vojenské chápat.
Tady v kasárnách asi často holky nevidí.
Snad každý někdy střílel ze vzduchovky.
Nejen za touto střelnou zbraní se vypravíme do České zbrojovky.
Vyrábělo se obrovské množství vzduchovek na dnešní poměry.
Bylo to třeba 20 000 až 30 000 kusů měsíčně.
Zato závěr celého odpoledne patřil nám.
Na dvůr kasáren vytáhli vojáci všechno,
co patří k jejich hospodářství.
Střelné zbraně sloužily i ke sportovním účelům.
Tajemství úspěchu československých střelců
prozradí Jan Kůrka.
Mohl do dělat prakticky kdekdo, náboje byly placené,
zbraně byly placené, výstroj byla placená.
Když jenom trochu ukázal, že k něčemu ten chlapec je,
tak už na okresní přebory, pak na krajské,
zaplatila se mu cesta na Velkou cenu do Prahy.
Ve výrobě střelných zbraní u nás hrála prim Česká zbrojovka,
a tak si v první reportáži připomeneme historii
tohoto podniku, ale taky ukážeme legendární modely vzduchovek.
Česká zbrojovka byla znárodněna v roce 1948.
Po tomto znárodnění patřila pod generální ředitelství Praha.
Potom patřila částečně pod Strakonice,
potom pod Brno, potom pod Vsetín a tak dále.
Lišilo se to vždycky po jednotlivých obdobích.
To bylo samozřejmě složité pro Českou zbrojovku,
protože plánování probíhalo centrálně, centralizovaně.
Česká zbrojovka měla v podstatě štěstí,
že ona byla budována jako zbrojní firma.
Nejdříve se jí říkalo kulometná firma.
Zpočátku neměla žádný doprovodný program.
A to se v konečném důsledku ukázalo jako výhoda,
protože firmy, které vyráběly zbraně,
ale vedle toho vyráběly ještě něco jiného,
třeba traktory nebo počítací stroje,
jak se tomu tehdy říkalo, tak se stávalo,
že tehdejší vedení, vláda, generální ředitelství rozhodlo,
že těmto firmám bude odňata výroba zbraní
a že bude přesunuta do České zbrojovky.
Nyní jsme ve strakonické zbrojovce.
Pěkná úroda motocyklů ČZ, které půjdou do celého světa.
V České zbrojovce tady v Uherském Brodě
se vyráběly samopaly, armádní pušky, vojenské pušky.
Zajímavostí je, že první pistole byla vyrobena
až o mnoho let později, to bylo v roce 1957.
Až tehdy vznikla první krátká palná zbraň pistole.
Předtím to byly jenom vojenské zbraně,
dlouhé zbraně, případně samopaly.
Prodej civilních zbraní se začal praktikovat
až o mnoho let později a byl někde v 60. letech.
Do té doby dodávala skutečně zbrojovka
jenom pro Armádu České republiky.
Majitel této pušky zahynul jako sedmnáctiletý.
Tento samopal uhasil život dvou lidí.
Na první pohled je tato sekera jako každá jiná.
Ve skutečnosti se z ní však stala nebezpečná smrtící zbraň.
Jako by tragédií nebylo dost, jen před několika dny obohatila
sbírku tato další podomácky vyrobená jatečná pistole,
kterou její majitel chtěl při zabíjačce skolit prase.
Při manipulaci se zbraní sám utrpěl vážné zranění.
Tuzemský trh pro Českou zbrojovku byl dlouhou dobu problematický
a to je z pohledu legislativy. Po roce 1948 byl samozřejmě
zakázán prodej zbraní, krátkých zbraní, pistolí.
Prodávaly se vzduchovky. Zajímavé je,
že jedno období byl vyhlášen zákaz prodejů vzduchovek,
ale proti tomu se vzbouřili svazarmovci.
Říkali, že je potřeba připravovat naše mladé lidi,
musí se naučit zacházet se zbraní, to znamená,
oni si vykřičeli to,
že vzduchovky zase byly uvolněny pro prodej.
Jediná paseka v okolí tábora nezůstala prázdná.
Svazarmovští instruktoři s vojáky ukázali pionýrům branný víceboj.
Proč taková branná příprava právě v brdských lesích?
Jsme nedaleko obce Malá Buková, kde měly svou základnu
partyzánské jednotky pod vedením kapitána Olesinského.
Byly soustředěny ve svazku Smrt fašismu.
Pro civilní účely těžiště bylo jednak v malorážkách ZKM 452,
pak myslím 82 a potom v řadě kulovnic ZKK 600
vzhledem k délce závěru, protože každý náboj
je rozdílně dlouhý, tak se ta kulovnice ZKK vyráběla
v modelové řadě ZKK 600, 601 a 602.
Kromě toho se liší i velikostí vývrtu,
což je průměr toho tvarovaného příčného průřezu hlavně.
To bylo asi 18 ráží.
Další legendární zbraní, která se zapsala
nejenom do života České zbrojovky tady v Uherském Brodě,
ale vůbec světově ovlivnila vývoj zbraní,
je pistole CZ 75. Je to zbraň,
která ovlivnila desítky a možná stovky konstruktérů
a firem, které začaly vyrábět zbraně.
Je to skutečně legenda.
Když jsme ji uvedli na trh, pamatuji si slogany
bomba z Madridu a tak dále. Byla to kvalitativně
i konstrukčně novinka v této branži,
protože předtím ta ráže byla vždycky menší, říkám 7.65.
V této době pan konstruktér František Kautský vystihl
trend vývoje světového pokroku a přešel k ráži větší,
9 milimetrů, teď je to 9 Luger.
Když jsme Vlaštovku v Bechyni natáčeli,
byly zimní prázdniny. Avšak tělocvična
nové základní devítileté školy prozradila něco docela jiného.
Sešli se v ní členové základní organizace Svazarmu,
střeleckého klubu v Bechyni, na jehož činnosti se podílejí
bechyňské školy a městský dům pionýrů a mládeže.
Touto reportáží si chceme také připomenout,
že Svazarm vstupuje rokem 1977 do druhé pětadvacítky své činnosti.
Vzduchovky vyráběla jedna firma,
byla to soukromá firma, která se zabývala výrobou vzduchovek.
V 50. letech nebo v roce 1948, kdy byla znárodněna,
tak jí výroba vzduchovek byla odňata.
Název těch vzduchovek byla Stela. Zajímavé je,
že tyto vzduchovky byly přesunuty do firmy,
která vyráběla dechové a bicí nástroje.
Po pár letech se poptávka po hudebních nástrojích zvýšila
a vzduchovky se musely předat někam jinam.
Ve velkém množství se vyráběly i vzduchovky Slavia 618,
620, 624, ale řádově sto tisíc za rok.
Tyto zbraně se vyvážely i za socialismu do USA.
Pamatuji si doteď, že jedna stála 2,19 USD.
Zbrojovka prodávala vždycky přes podniky zahraničního obchodu.
Naše zbraně, krátké zbraně, později samozřejmě všechny zbraně
byly docela žádány a o mnoho let později,
kdy vznikla například nějaká pistole CZ 75,
tak dolarový přísun pro Českou republiku
nebo Československou republiku ze čtyř těchto zbraní
byl stejný jako z jednoho auta Škoda 100 nebo Škoda 1000 MB.
Na nějakém vrcholu exportu jsme je vyváželi
do všech pěti světadílů asi 80 zemí celého světa.
V Závodech Jana Švermy v Brně radostně přivítali
Nikolaje Alexandroviče Bulganina, člena stranické
a vládní delegace Sovětského svazu.
Soudruh Bulganin si se zájmem prohlédl
lovecké pušky nejrůznějšího typu.
Dobře jim rozumí a neskrývá svůj obdiv i uznání.
Protože jsme byli vojenská firma, která vyráběla zbraně pro armády,
a protože jsme byli v nějakém uskupení socialistických států,
tak samozřejmě to těžiště návštěv bylo ze socialistických zemí.
Polsko, Rakousko, ale taky nějací dánští dopravci.
Generál Svoboda, pozdější prezident republiky,
nás navštívil celkem třikrát. Egyptské návštěvy,
návštěvy z Indie, Jeho Výsost íránský princ
Réza Páhlaví taktéž navštívil Českou zbrojovku.
S puškou těžkou osm kilogramů jsou na těch šedesát ran
povoleny dvě hodiny. Střílí se do terče
vzdáleného padesát metrů. Nejlépe je pochopitelně
zasáhnout střed zvící jednoho haléře.
A to se Kůrkovi podařilo osmapadesátkrát.
Jeho 598 bodů znamenalo vyrovnaný světový rekord
a druhou zlatou medaili pro Československo.
Pane Kůrko, podle mě vaším největším úspěchem
bylo Mexiko, letní olympijské hry v roce 1968,
což si myslím, že je velmi zajímavá kapitola
vzhledem i k další československé účasti.
Věra Čáslavská tehdy získala čtyři zlaté medaile,
dvě stříbrné. My tady tu medaili máme,
krásnou medaili z olympiády v roce 1968.
Co se stalo, když jste se vrátil do Československa
jako velká hvězda?
Samozřejmě Věra Čáslavská přivezla ty medaile čtyři.
Byl jsem samozřejmě v jejím stínu.
Ale přesto stoupla třeba obliba střelby?
-Zajímali se lidé o ni? -Určitě.
Velmi stoupla obliba střelby.
Já jsem to vnímal až do té olympiády.
Střelba byla v republice poměrně hodně rozšířená,
ale byl tam takový komplex, no jo, ale co je to platné,
na ty Sověty nestačíme, na ty Američany nestačíme,
na ty Švýcary, tam je to ten národní sport,
takže my jsme dělali vynikající výkony,
ale vždycky nám chyběl kousíček k tomu,
abychom měli medaile. Věděli jsme o sobě,
že jsme dobří, ale najednou přišlo toto.
Najednou se to prolomilo.
Hele, vždyť to Československo také umí zlaté medaile.
To byl vlastně takový výkon. Já jsem to v té době považoval
za výkon všech československých střelců,
protože na nich já jsem také prakticky vyrůstal,
že jsem jich desítky a stovky porážel.
Oni nejprve mě a já potom na nich získával to mistrovství.
Fakt je, že od té doby od Mexika střelecký sport je,
já jsem střelec, já si to můžu dovolit,
když řeknu, úžasný.
Kromě myslivců mohli civilně střílet i sportovní střelci
sdružení ve Svazarmu.
Československé zbraně tak mířily na terče
jak na tuzemských, ale i mezinárodních utkáních.
Okamžiky soustředění, než se otočí terče,
a pak série výstřelů v rychlém sledu za sebou.
Rychlopalná pistole dvakrát třicet ran je jednou z disciplín
soutěže o Velkou cenu osvobození v Plzni.
Pro naše nejlepší, sledujete Vladimíra Hurta,
jsou tyto závody přípravou na olympijské hry v Moskvě,
a tak je stále o čem diskutovat, co zlepšovat.
Vždyť úspěchy našich střelců v minulosti zavazují.
Nejblíž ke zbraním měli vojáci nebo policisté,
ale to samozřejmě není ta záležitost,
která se týká sportovní střelby.
Samozřejmě normální smrtelník mohl zažádat
o získání zbrojního průkazu a na základě té žádosti,
pokud mu byl přidělen ten zbrojní průkaz,
tak se mohl dostat ke zbraním.
K žádosti se vyjadřovala spousta organizací,
kromě jiného různé organizace, uliční organizace,
takže samozřejmě získat zbrojní průkaz nebylo vůbec jednoduché.
Náborovou soutěží ve střelbě malorážkou začal sobotní den
Svazarmu, který uspořádali členové jedné z nejaktivnějších složek
Národní fronty v Nových Hradech na Českobudějovicku.
Odpoledne pak svazarmovci připravili ukázky ze své činnosti.
Vystoupení leteckých modelářů, motoakrobatů a kynologů.
Běžná děcka se dostala ke sportovní střelbě už na školách,
protože samozřejmě probíhala výuka branné výchovy.
Ta byla nezbytnou součástí tělesné výchovy,
takže tam se dostávala samozřejmě ke střelbě
a mohla vykonávat tu střelbu v kroužcích pionýrských.
Pokud samozřejmě potom ti sportovci se tomu chtěli
věnovat dlouhodobě, tak v těch klubech mohli
získávat výkonnostní třídy, začali závodit,
až se dostávali potom následně až do reprezentace.
Nedělitelnou součástí výchovy a výuky na školách
i učňovských zařízeních je branná výchova.
Organizace přípravného výcviku budoucích vojáků
Československé lidové armády je hlavní úlohou Svazarmu.
Mladý muž se v 17 letech stává brancem a jde o to,
aby se na vojnu připravil.
Počáteční rychlost střely je rychlost střely v místě,
kde střela opouští hlaveň, to je v bodu výstřelu.
Čím je tato rychlost větší, tím má střela větší průbojnost,
tím má větší ničivý účinek.
Pro členskou základnu jsme samozřejmě používali
zbraně naší výroby. Já si myslím,
že pro začátek střelecké kariéry byly dostatečně kvalitní
a byly v podstatě jediné, které byly k dispozici,
takže naši výrobci se na tom výrazně podíleli.
Byly to malorážky ZKM 451, 452, byly to sportovní pistole Drulov,
takže to byl takový ten základ.
Existovala tady ještě určitá skupina lidí,
což byli myslivci, kteří se samozřejmě taky mohli
dostat ke zbrojnímu průkazu.
Ti samozřejmě taky používali zbraně.
Kdo trefí párkrát třeba jen devítku,
nemá šanci na dobré umístění ve finále,
kde střílejí jen ti nejlepší z nejlepších.
Byli lidi, kteří mohli vlastnit svoje zbraně,
když získali zbrojní průkaz a dostali se k těm zbraním,
a následně potom samozřejmě většina svazarmovských organizací
měla svoje zbraně klubové,
kde se třeba na těch zbraních střídalo i víc sportovců.
Sportovní střelba vyžaduje dokonalé soustředění.
Snad nejlepším příkladem může být
náš nejlepší současný střelec Petr Kůrka.
Měl jste někdy nějakou ze zbraní,
kterých bylo jistě velmi mnoho, takovou,
ke které se váže nějaký důležitý příběh
nebo důležité vaše období, ke které jste měl speciální vztah?
Je to sovětská vintovka, kterou jsem prakticky povinně začínal,
když jsem přišel do Dukly jako devatenáctiletý chlapec.
A samozřejmě nadšeni jsme z toho nebyli,
že jsme z toho museli střílet, z toho důvodu,
že už existovaly krásnější zbraně. Nicméně náš trenér,
dneska mu dávám hrozně zapravdu, na tom bazíroval,
protože my jsme se na té jednoduché flintě,
ono to bylo jako od sekyry, protože to dělali za Uralem,
během druhé světové války to tam ženské točily na soustruzích.
Bylo to tak perfektní, že my když jsme si tu flintu
upravili po našem, po česku, tak jsme z toho dělali úžasné výkony.
Když se vzala ze skladu, tak měla na tři sta metrů
asi takový rozptyl. Tato puška se dá upravit,
že potom na těch tři sta metrů jsme stříleli do takového kroužku.
Ale to chce obrovské úsilí. Já dodnes tvrdím,
že kdo se naučil střílet se sovětskou vintovkou,
tak potom ty moderní krásné zbraně, to je úplná legrace.
-To už je pak sranda. -To je sranda.
Jakou měly kvalitu a úroveň československé zbraně
v 50. a 60. letech, o kterých se bavíme?
Já si myslím, že co se týká malorážek,
měly vynikající kvalitu. V klubech si na ně dělali
pažby, na ty hlavně ZKM 456, 455, dělali s tím skvělé výkony.
Mezi zbraně, a to i my v dnešním Retru řešíme
a připomínáme, byly i chladné zbraně.
A to nože. K těm jste někdy měl nějaký vztah,
nebo jste se držel té sportovní střelby?
Když jsem se začal učit nástrojářem
a měli jsme také kování, tak se přiznám,
že první, co jsem si vykoval, byl krásný nůž.
Udělal jsem na to pažbu z břízy.
Mikov, značka kvality, kterou se prokazují nožířské výrobky
vyrobené v národním podniku Mikov v Mikulášovicích.
Nožířská výroba má v Mikulášovicích bohatou tradici.
Již ve svých počátcích, to je před 185 lety,
zde byly vyráběny nože všeho druhu nejen pro potřebu českých zemí,
ale pro potřebu celé bývalé monarchie.
Každý správný muž má v kapse nůž.
Tomuto heslu dal za socialismu jasný význam
podnik Mikov Mikulášovice, který vyráběl nože
od malých rybiček až po lovecké dýky.
Vyrábí se tam dodnes.
Tak se tam podíváme v další reportáži.
Mikulášovice byly ve světě známy pod jménem Český Solingen.
V Mikulášovicích bylo několik kovozpracujících závodů.
Vyráběly se tady nože, vyráběly se knoflíky.
Vyrábělo se různé kování, vyráběly se kancelářské potřeby.
Pak byla další skupina závodů,
kde se vyráběly nože a podobné výrobky.
Z těch byl vytvořen druhý závod, tehdy to byl Sandrik,
takže v Mikulášovicích v roce 1946 vznikly
dva národní podniky, které byly sloučeny potom
v roce 1955 pod jménem Mikov, Mikulášovický kovoprůmysl.
Výroba nožů byla výlučně ruční do 19. století.
Ve 20. století tady v těch prostorách,
kde natáčíme, byly brusírny, tady byly transmise.
Tady seděly kolem zdí desítky brusičů.
Tvarovali jednotlivé součástky,
až z nich vytvořili celý kapesní nůž.
Rozsahem své výrobní kolekce patří národní podnik Mikov
k největším nožířským firmám ve světě.
Jeho nožířské výrobky jsou prostřednictvím podniku
zahraničního obchodu Merkuria vyváženy do více než 40 zemí
celého světa. V podniku pracuje celá řada zkušených odborníků.
Pokud se jedná o vývoz nožířského sortimentu z Mikova,
byl poměrně rozsáhlý. A kupodivu třeba
od některých jiných firem byl poměrně silný
i do kapitalistických zemí. Dá se dokonce říci,
že ten vývoz do kapitalistických zemí
byl možná dvoutřetinový a do RVHP jenom jedna třetina.
Bylo to v tom sortimentu nožířiny. To, co Mikov vyráběl,
tak u té kancelářiny to bylo úplně obráceně zase.
Prodej nožířského zboží na tuzemský trh byl
svým způsobem také celostátně koordinován,
protože existovala určitá síť podniků domácích potřeb,
drobného zboží, technomaty, zdravotnické zásobování
a podobné organizace, kterým jsme museli svým způsobem
nějaké kvóty naplnit, aby měli oni co prodávat.
Po roce 1970 jsme zamýšleli tu výrobu zmechanizovat.
To se nám podařilo tím, že jsme přešli
na novou technologii přesného stříhání.
Tehdy jeden výlisek, který byl přesně stříhaný,
nahrazoval sedmnáct ručních operací na té součástce.
Například stříhání čepelí, per a řady dalších detailů dnes
provádí moderní automatický lis na přesné výlisky,
který dokáže nahradit dřívější čtyři náročné operace.
Lisovací nástroje pro všechny výrobky si podnik vyrábí sám.
Dokonalý nástroj zajišťuje rozměrovou přesnost všech dílů.
Mikov byl poměrně větším podnikem v té době
a měl i několik pobočných závodů, takže ten záběr byl opravdu velký
od těch malých zavíracích nožů přes kuchyňské,
řeznické nože, řemeslnické nože, nůžky.
Mimo tento sortiment nožů se vyráběly i kancelářské potřeby.
Mikulášovice, to byly převážně zavírací nože,
lovecké nože a podobný sortiment. Závod ve Slaném,
tam se vyráběly řeznické a řemeslnické nože.
Nůžky se vyráběly v České Lípě. Co se týče kvality, domnívám se,
že ta byla vždy u našich nožů poměrně na vysoké úrovni.
Kdyby tomu tak nebylo,
tak by ty nože asi nepřežily až do dnešní doby.
Takže se domnívám, že vždycky ta kvalita byla prvořadá.
Navíc nikdy v té výrobě se tak nějak nehledělo na to,
jestli to je výrobek pro tuzemský trh, pro export.
Ta kvalita byla standardní
a snažili jsme se vždycky dělat na špičkové úrovni.
Nože typu Afrika, víceméně ten název
tam tak nějak vznikl od toho, že jedna z variant tohoto nože
měla přímo na střenkách vyražen nápis Afrika.
Sportovní nože, lovecké nože a podobný sortiment odebíraly
převážně podniky Lověna, které měly po republice
svoje vlastní podnikové prodejny, na které se to distribuovalo.
Tam docházelo k tomu přímému prodeji.
Dokonce v roce 1978 jsme za některé řady
nožů kapesních a loveckých dostali
na brněnském veletrhu zlatou medaili.
Největšího uznání dosáhly nám již známé řeznické nože
a kapesní nože řady 100.
Ve velmi silné zahraniční konkurenci
na Mezinárodním veletrhu spotřebního zboží v roce 1978
dokázali mikulášovičtí kováci získat nejvyšší uznání,
Zlatou medaili.
Tím dokázali, že jim dosavadní vysoká
státní vyznamenání jako Řád práce právem patří.
Nejvíce se vyráběly rybičky, dětské rybičky.
Bývaly v několika velikostech. Byly velmi oblíbené,
o čemž svědčí to, že se vyrábějí dodnes.
Pravděpodobně se rybičky vyrábějí už od 18. století.
Nedávno jsme na smetišti našli trosky rybičky,
která dokonce má střenky z barevného celuloidu,
takže se rybičky vyráběly i v pestrých barvách.
Byla vaším prvním nožem taky rybička?
Stříleli jste rádi ze vzduchovky?
Nebo jste se střelbě věnovali sportovně?
Vaše vzpomínky tentokrát namiřte na www.retromanie.cz.
A trefte se do černého.
Skryté titulky: Věra Kotlínová Česká televize, 2012