Také u nás najdete moře, moře zeleně a klidu.
Takovými suchozemskými oázami jsou zahrádkářské kolonie.
Po kousku zeleně touží především městský člověk.
Do zeleného pásu Prahy patří i kolonie Na Jenerálce.
Venku krásně, nejvyšší čas začít.
Nenechte se mýlit prostředím,
protože jsme v podstatě v centru města.
v zahrádkářské kolonii, kterých u nás jsou tisíce.
Každý, kdo měl tu možnost, na jaře zasel,
aby si vypěstoval vlastní ovoce a zeleninu.
Jak se fenomén zahrádkářství rozvinul
v socialistickém Československu? Nejen o tom dnešní Retro.
PÍSEŇ
Mám já zahrádečku vroubenou a v ní rozmarýnku sázenou.
Sázela jsem ji jednou v neděli pro potěšení.
Dnes se dozvíte třeba o životě v zahrádkářských koloniích.
Všechno si ti zahrádkáři tady museli udělat sami.
Nebyla tady ani voda, nebyla tady elektrika.
Museli si udělat oplocení, museli si udělat cesty.
O motivech, které vedly lidi k zahradničení,
jsme mluvili se sociologem Pavlem Klavačem.
Člověk, který se nechtěl připojit k té dominantní hegemonii
nebo ideologii, tak mu nezbývalo
než se stáhnout k nějakému svému kutilství.
Nakonec vás pozveme do Litoměřic na výstavu Zahrada Čech.
Sem když někdo přijel, tak jste viděli z jedné strany
frontu na doplňkové zboží, jako byly třeba talíře, hrnečky apod.,
a z druhé strany frontu na zeleninu.
V prodejnách ovoce a zeleniny se pulty
pod tíhou vitamínů zrovna neprohýbaly,
a tak není divu, že každý, kdo mohl,
se snažil vypěstovat třeba svůj salát nebo meruňky.
V úvodu nejprve prozradíme, proč statisíce Čechoslováků
trávily svůj volný čas na zahrádkách.
Příznivé podnebí naší vlasti umožňuje rozšiřovat pěstování
zeleniny a ovoce na malých i velkých plochách.
A stát podporuje zakládání zahrádek a sadů,
které zkrášlují a ozdravují krajinu
a obohacují ovocem a zeleninou náš stůl.
Češi a Slováci jsou už tak někdy z minulosti zvyklí na to,
že každý je trochu spjatý s přírodou.
Ať už to byl tramping, ať už to byl třeba Junák,
tak to byla i ta zahrádkářská činnost.
Mít zahrádku bylo dobré k tomu, že přeci jenom na tom trhu,
který byl zásobený velice špatně, měl člověk, kdykoliv potřeboval,
všechnu svoji zeleninu, měl ji naprosto čerstvou.
Zahrádkaření je můj koníček, drží mě to při životě.
Zahrádkařím přes 30 let.
S celou rodinou, nás to hrozně baví,
takže na té zahrádce je pro nás všechno.
Jinak si nedovedeme život představit.
Každý den mohu pozorovat, jak se každá rostlinka mění,
i každý ten strom, jak mění svoji podobu.
Zahrádkářský svaz oficiálně vznikl v roce 1957.
Sdružoval všechny zájemce o zahrádkaření, o ovocnaření.
Staral se hlavně o vzdělávání našich členů.
Nejvyšší číslo, které jsme zaznamenali,
bylo před rokem 1989, bylo to asi 408 000 členů.
V době před rokem 1989 byly přednášky pro zahrádkáře,
které si dělala každá organizace sama pro sebe.
Zvala si lidi, kteří věci rozuměli,
kteří dovedli to lidem vysvětlit a dovedli jim i poradit.
Tato laboratoř patří pražské organizaci
Českého svazu zahrádkářů
a pro zájemce má otevřeno v pondělí a ve středu.
Najdete ji ve Vodičkově ulici číslo 10.
Řekněte mi, prosím vás,
jakou chybu dělají nejčastěji zahrádkáři při hnojení?
Nejčastěji dělají tu chybu, že hnojí jednoduchými hnojivy,
která jsou určena pro zahrádkáře,
jenom proto, aby doplňovali zásoby živin, které chybí.
PÍSEŇ
Ó, ty to nepochopíš, proč ti nesu na tu schůzku,
kterou dneska spolu máme, v květináči zasazený petrklíč.
Budeš koukat vyjeveně a říkat mi,
děvče drahé, tahle kytka, co mi neseš, to je hroznej kýč.
Kdybys radši místo kytky...
Spolkový život, ten byl takový... Já nevím, já bych řekl veselejší.
Nebyli ti lidé takoví utrápení, takoví uhonění,
když se scházeli na těch zahrádkách.
I když třeba jsme měli jednou za rok tu výroční schůzi,
tak jsme tam měli účast de facto skoro stoprocentní.
Každé noviny a časopis měl rubriku pro zahrádkáře speciálně.
Existoval oficiální časopis Zahrádkář,
který vychází dodnes, a skutečně ho dodnes vlastní
Ústřední výbor Svazu zahrádkářů. A ten dával nám všem,
to byla vlastně povinnost si kupovat ten časopis,
dával nám všem instrukce, jak máme postupovat.
Začínal s usnesením nějakých těch zasedání.
A pak jsme tam měli nové přípravky chemické,
nové postupy, nová osiva, která se u nás na trhu ukázala.
A ten květináč měl bys s úctou uchopit za šepotu,
že mě nedá ani za ten nejbohatší důl.
A zatím stojí jako svatý Jan, vlastně ne, to mu lichotím
a nechci říci přirovnání jako kůl.
Touhou každého pěstitele citrusů je vlastní sklizeň,
ale bez správného naroubování se nikdo výsledku nedočká.
Těm bezradným, kteří roubovat nedovedou,
dnes pomáhal v poradně Českého zahrádkářského
a ovocnářského svazu v Praze jeho dlouholetý člen
František Bělka.
Roubování citrusů provádí jako jediný v Praze
a jeho práce přináší ovocné plody už 40 let.
Zahrádkáři měli možnost prodávat svoje přebytky.
To, co nespotřebovali v rodině,
tak měli možnost prodávat tehdejším nákupním organizacím.
A byly doby, kdy jsme dokonce jako svaz
dostávali určitý finanční podíl na každém kilogramu ovoce,
které ty organizace od zahrádkářů vykoupily.
Prodej při silnicích byl částečně legalizován tím,
že tito prodejci potom platili daně
nebo platili nějaké poplatky místním úřadům.
Částečně bylo možné to prodávat i trochu ilegálně.
Prodejen se zahrádkářskými potřebami bylo daleko víc.
Dneska snad v Praze jsou dvě nebo tři.
Jinak všechno samozřejmě zase doplňují markety,
které tyto věci prodávají.
Ale tehdy v zahrádkářských obchodech to bylo lepší,
že ten prodavač tam dovedl lidem poradit.
Dneska v tom marketu si to můžete vybrat,
ale nikdo vám neumí poradit, co to je.
Kdybych to porovnala se současným sortimentem,
tak to se nedalo vůbec srovnat.
Byly dva druhy rýčů a jeden druh motyky nebo hrábě.
Nebyl výběr, ale vždycky tam jeden druh byl.
Už před osmou hodinou ráno projevili občané zájem
o nový obchod v Českých Budějovicích.
Lákala je čerstvá zelenina, první jarní úroda členů
Českého zahrádkářského svazu, kteří v historické části
jihočeské metropole otevřeli dnes novou prodejnu
přebytků svých výpěstků. Jejich prodej není
pro zásobování obyvatelstva ovocem a zeleninou nikterak zanedbatelný.
Vždyť loni ve starém, nevyhovujícím krámě
prodali 25 000 kilogramů ovoce
a téměř stejný počet kilogramů zeleniny.
Nejen u ovoce, ale i u dalších zemědělských plodin
byl povolený sortiment těch odrůd,
které byly u nás předtím vyzkoušeny.
Zahrádkáři vždycky byli takoví pokusníci,
takže pokud někomu se podařilo získat třeba nějaký roub
i ze zahraničí, který u nás nebyl povolen,
tak jsme si to na zahrádce na jednu větev třeba naroubovali.
V dnešní době se vyplatí mít zahrádku,
že si vypěstuji všechno podle své chuti.
Vím, čím jsem si všechno pohnojil, vím, čím jsem si to postříkal.
Snažím se té chemie tomu dát co nejméně.
Jakost výpěstků je s tím, co se prodává v marketech,
naprosto nesrovnatelná.
Kromě tradičního venkovského samozásobitelství u nás kvetl
fenomén zahrádkářských městských kolonií.
Díky nim si mohli i obyvatelé panelových sídlišť
vypěstovat třeba vlastní jahody.
Český ovocnářský a zahrádkářský svaz je dobrovolná zájmová
společenská organizace, která má 308 000 členů
ze všech sociálních vrstev. Na náš trh dodávají
5 000 až 6 000 vagonů ovoce ročně.
U nás to představuje téměř 60 procent ovoce
dodaného z vlastních zdrojů.
Měla jsem dvě malé děti, dva a čtyři roky.
V obchodech s ovocem a zeleninou nebylo nic.
Občas nějaké jablíčko, nějaký brambor, kedlubna možná.
Vždycky když začínaly zrát jahody, tady na Bílé hoře
v těch zahrádkách měli jahody a naše děti stály u plotu
a smutně se koukaly na ty plody, vždycky jsem si říkala,
kdybych tak mohla aspoň kousek mít, abych si něco vypěstovala.
Zahrádkářská kolonie v Praze 9 - Kyjích
má název po jahodách. Jahodnice.
To proto, budete-li chtít, vyroste vám tady jahoda
prý třeba na pěšině. Před 10 lety bylo
těchto šest a půl hektaru ještě samý močál.
Udělat melioraci, oplocení, vlastní vodovod, rozvod elektřiny,
postavit společenskou místnost, parkoviště,
to sice stálo osadníky tisíce brigádnických hodin,
ale dnes patří jejich osada k nejmodernějším v Praze,
o čemž svědčí i nově otevřená moštárna,
která je mimochodem každou neděli a pondělí k dispozici i pro vás.
Naši členové v tehdejší době měli možnost získávat pozemky,
které byly zemědělsky neobdělávatelné.
Často to byly různé zavážky, smetiště, byly to stráně,
které se zemědělsky nenechaly obdělávat.
Tam vznikala celá řada zahrádkových osad.
Zahrádkářská kolonie Opuková, kde se právě nacházíme,
vznikla v roce 1983. To byla skládka.
Prožít víkend někde v přírodě na zahrádce neznamená vždy vyjet
několik desítek kilometrů za město. Například sem,
do zahrádkářské osady Na Skalce, je to z centra Prahy jenom skok.
Jsme v zahrádkářské kolonii Na Skalce.
Je to vzorová osada. Vzorová je tím,
že ty chaty všechny jsou tady podle stejného plánu.
Manželka u své spolupracovnice v práci zjistila,
že tady se budou přidělovat nové zahrádky,
tak jsme se tady přihlásili a dostali jsme tady parcelu 300 m2,
kde jsme si mohli postavit chatu zahradní.
To bylo v roce 1970. Od té doby tady zahrádkařím.
Když se to dávalo nám na ty dva roky do doby
zahájení břevnovské radiály, tak jsme tady měli zakázanou
jakoukoliv výstavbu chatek nebo nějakých staveb.
Protože břevnovská radiála se pořád odsouvala a odsouvala,
takže vlastně ta dočasnost té zahrádky je už...
Příští rok bude 30 let v podstatě.
Nebyla tady ani voda, nebyla tady elektrika.
Museli si udělat oplocení, museli si udělat cesty.
Elektrika se tady dělala až někdy v roce 1975.
Vodovod z veřejné sítě taky v té době.
Když se mě někdo ptal, co pěstuji na zahrádce,
tak jsem mu říkávala, že kromě kiwi a banánů máme všechno,
protože skutečně nebylo nic k sehnání,
takže jsme museli pěstovat skutečně všechno.
Téměř každý den z práce jsem jezdil na zahrádku
udělat aspoň to nejnutnější od toho odpoledne do toho večera.
Když nepršelo, muselo se zalévat.
Po zalití za dva dny se muselo okopávat,
protože tady ta půda je jílovitá.
Udělá se škraloup a pak to celkem nic moc neroste.
A ta voda utíká zase do ovzduší.
Takže zábava s tím je celý rok včetně víkendů.
Když se tato kolonie zakládala, většinou se členy stali lidé
ze sousedních baráků nebo tady nahoře jsou činžáky,
odkud jsem i já, kteří neměli žádnou půdu,
takže chtěli zahrádky.
Věkový průměr byl asi třicet nebo pětatřicet let,
takže všechno mladí, malé děti.
Proto i tady jsme si postavili dětské hřiště a pískoviště,
aby děti měly kde být.
-Dobrý den, pane Starý. -Jé, dobrý den.
Tak co, bude mrkvička? Bude?
Ale domácí, hnojená hnojem a ne těmi chemikáliemi.
Že vás také vidím, pane Přibyl. To víte, že jo.
Pracuje se na tom. Pro vaše caparty určitě bude.
Už jsem to paní slíbil. Vždyť moje žena je strašně ráda,
že jí občas něco přešije, opraví.
To víte, ona na to moc není.
Zahrádkáři dostali ty pozemky do bezplatného užívání
a ještě v rámci tzv. akce Z jsme dostávali příspěvky
třeba na nákup materiálu stavebního.
Jinak všechny ostatní věci si zajišťovali zahrádkáři sami
svépomocí, brigádami, vybudoval se tam rozvod vody,
elektřina, často se vybudovala i společenská zařízení,
moštárny, klubovní místnosti, takže to bylo částečně
s podporou státu, ale hlavně prací našich členů.
Když si to tak vezmu, těch 30 let,
tak ze začátku byl obrovský zájem. To jsme měli pořadník
několik desítek lidí, kteří by tu chtěli mít zahrádku.
Pak tak nějak po revoluci po roce 1989 zájem upadal.
Dokonce jsme dávali inzerát,
jestli někdo nechce přijít na zahrádku a mít zahrádku.
Teď můžu říci, že se situace obrátila.
Začínají se nám hlásit ročníky 1980 - 1985,
tj. mladí lidé, kteří mají malé děti,
teď zjistili, že by si mohli vypěstovat ekologické potraviny,
ekologickou zeleninu, ovoce.
Když se bavíme o zahrádkářích, propadl jste i vy zahrádkaření?
Já bych úplně neřekl, že jsem propadl,
ale od teorie environmentálních studií
jsem se dostal k praktickému zahradničení poté,
co jsme si koupili a zrekonstruovali starý domek,
tak tam máme pár metrů zahrádky, takže dělám první pokusy s půdou.
Co se týká toho, co mi to přináší, tak se mi zdá,
že v době hroutícího se globálního kapitalismu je to
nejsmysluplnější aktivita, kterou člověk může lokálně provádět.
Dá se také říci, tak jako chataři nebo chalupáři
utíkali z toho města na kousíček své svobodné země,
tedy na tu chalupu,
kde trávili víkendy a kde byli pány svého prostoru a času,
že i tak podobně to měli někteří zahrádkáři,
že měli těch svých alespoň pár metrů čtverečních?
Samozřejmě je to fenomén, ne-li stejný, tak velmi příbuzný,
protože u chalup a chat zahrádky vznikaly taky,
ale co se týká té svobody, já bych to asi moc nepřeceňoval.
Řekněme, že za plotem té kolonie ta ideologie řádila
se stejnou intenzitou jako všude jinde.
Člověk, který se nechtěl připojit k dominantní hegemonii
nebo ideologii, tak mu nezbývalo
než se stáhnout k nějakému svému kutilství,
pokud neměl náturu na to, aby se z něho stal rovnou disident.
Jak se zahrádkářské kolonie proměnily časem?
Předpokládám, že stále plní tu funkci,
že si na nich vypěstuji to kýžené ovoce a zeleninu,
ale co se vlastně stalo po roce 1990?
Stejně tak zahrádkářské kolonie jako zahrádky na venkově
prošly svým vývojem. Za socialismu primární funkce
kromě té rekreační byla produkční.
Toto v 90. letech odpadlo, protože spousta zeleniny a ovoce
šla najednou koupit levně v supermarketech.
Zdá se, že ten ekonomický důvod odpadl.
Spousta zahrádek zpustla, zdivočela,
což zase z ekologického hlediska
má docela dobrý potenciál pro přírodu.
Další zahrady byly přebudovány na čistě rekreační,
to znamená golfově střižené trávníky,
bazény, posezení s grilem atd. Dneska naopak ze západní Evropy
k nám přichází další trend, což jsou různé ideologie zdraví
a kulty bio, a lidé se začínají pídit po tom,
co vlastně jedí po těch různých aférách.
Přicházejí na to, že nejlépe to zkontroluji tak,
když si to vypěstuji sám.
Zahrádkaření nebylo jen o okopávání
nebo zalévání vlastních záhonků, ale také třeba o účasti
na místních pěstitelských akcích nebo těch celostátních,
jako byla Zahrada Čech v Litoměřicích.
PÍSEŇ
Zahrado Čech líbezná, kraji můj zrající.
K tobě přilne, kdo tě trochu zná.
Lesy tvé i stráně s metlicí.
Vystavovalo se na velikých prostorech.
Já tomu říkám někdy legračně spartakiáda.
Bylo to velice krásné.
Ty obrázky, když se podíváte, tak to bylo opravdu lahodící oku
v různých řadách nebo v různých seskupeních.
Bylo veliké množství ovoce, zeleniny, vinné hrozny.
Já jsem skutečně velice rád jezdil do Litoměřic,
protože tam bylo možné se seznámit
s novým sortimentem ovoce i zeleniny.
To nás zahrádkáře vždycky zajímalo,
protože většina z nás jsme takoví lidoví pokusníci.
Na Zahradě Čech byl k vidění celý sortiment jablek
od podzimních až po zimní, hrušky, které v té době byly, švestky.
Byla tam i zelenina, která se v té době,
kdy Zahrada Čech trvala, sklízela.
Podle toho si vybrat jednak nákup semínek
nebo nákup ovocných výpěstků a stromů a keřů.
Sice tu byl takový ten doprovodný prodej,
sice tu byl třeba jeden pavilon,
který obhospodařovala firma Zelenina.
To byly takové jediné perličky,
kde se jakési ovoce, zelenina dala koupit,
ale byly na to ohromné fronty. Sem když někdo přijel,
tak jste viděli z jedné strany frontu na doplňkové zboží,
jako byly třeba talíře, hrnečky apod.,
a z druhé strany frontu na zeleninu.
Každá ta výstava měla nějaký svůj hit.
Já si pamatuji, že jeden čas nebyly v republice rycí vidle.
Rycí vidle se najednou objevily tady na jednom stánku.
To bylo něco neskutečného.
Jednak se to rozneslo po celé republice,
protože přijelo pár autobusů a každý s rycími vidlemi,
takže se vypravovaly další autobusy.
V Litoměřicích jsme dlouhou dobu pomáhali organizovat
výstavu o nejkrásnější jablko.
Začínalo to s doktorem Podlahou, který byl takovým iniciátorem toho.
Tam zahrádkáři měli možnost poslat svoje výpěstky.
Vždycky se posílala dvě jablka.
Tato jablka byla během výstavy vystavená.
Konala se soutěž.
Odborná porota vybrala vždycky deset nejhezčích pohledově.
Protože to byli i odborníci, tak věděli i o kvalitě tohoto ovoce.
A pak na pódiu při závěrečném dnu byla komise,
která byla složená z různých jednak odborníků
a jednak i známých osobností, herců, zpěváků,
kteří měli možnost toto ovoce ochutnat, tato jablka degustovat.
Pak se vybral vítěz,
který byl popularizován i v našem časopise.
Samozřejmě dostal ocenění Křišťálové jablko.
K poslední letošní vaší novince, tou byla soutěž o Jablko roku 1988.
Přivezla jste ho s sebou do studia.
Prozraďte divákům, o jaký druh jde.
Toto jablko zvítězilo.
Samozřejmě tímto krásným putovním pohárem.
Pěstitelem je Josef Jeřala z Radimi.
Jedná se o odrůdu Wealthy Double Red.
Já si myslím, že komu se takové jablko podaří vypěstovat
v dalších letech, protože v soutěži budete pokračovat.
Budeme, ano.
Takže by měl šanci. Vám děkuji za návštěvu ve studiu.
Velikým hitem v Litoměřicích byly vždycky žampiony.
Tenkrát se žampion normálně nedostal.
To je zboží, které se opravdu dostávalo
na trh až v 90. a pozdějších letech.
U nás tady bylo možné koupit žampiony.
Dokonce jsme tady ukazovali pěstírny žampionů, jak se pěstují.
Ne že by se mohly prodávat, to v žádném případě.
Po republice potom existovalo pár takových výstav a výstavišť,
které prezentovaly, dá se říci, že z 90 % zemědělskou výrobu.
Byli jsme to my.
Byly to České Budějovice se Zemí živitelkou.
Byla to tenkrát Plzeň, ExPlzeň.
Byla to Ostrava s výstavou Černá louka.
Před 22 lety tady začínali suchdolští zahrádkáři
doslova z ničeho. To nic změnili v osadu Drsnici,
která dnes hýří květinami a ovocnými stromy.
126 členů zdejší zahrádkářské kolonie vypěstuje ročně
kolem 10 vagonů ovoce a zeleniny.
Svými výsledky se vždy na podzim chlubí na výstavě
v místním kulturním domě, který samozřejmě také pomáhali budovat.
Jablka, hrušky i květák, prostě všechny jedlé exponáty,
dostanou po skončení výstavy děti ze suchdolské mateřské školky.
Zahrádkářské výstavy se konaly ve většině osad.
My tady Na Skalce jsme konali většinou tak na začátku podzimu,
kdy už byla úroda zeleniny a některého ovoce
a zároveň ještě byly květiny.
Daly se k tomu jmenovky, kdo to vypěstoval,
jak je velká kapusta, kolik váží brambora a takové údaje.
Lidé přišli a otevřely se i brány pro obyvatelstvo tady v okolí,
aby se přišli podívat,
co tady ti zahrádkáři jsou schopni si vypěstovat.
Za to za všechno patří zahrádkářům náš dík
a samozřejmě také naše další písničky.
Také si nedovedete svůj život představit
bez alespoň malého kousku zahrádky?
Napište nám o tom na naše webové stránky
nebo přidejte svůj hlas do naší ankety.
Pěkný týden.
Skryté titulky: Věra Kotlínová Česká televize, 2012