Do Mostu přijeli první vojáci Československé lidové armády,
kteří nastoupí práci v dolech. Československá vláda
se jednomyslně usnesla uložit ministru národní obrany,
aby přiděloval vojenské osoby na nutné práce.
Toto výjimečné opatření je nutné ke zdárnému splnění
budovatelského plánu.
-Paráda, viď? -Úžasné.
A ten zámek, to Jezeří. Všiml sis toho?
-Jo. -To uhlí. To je úžasné.
Pro turisty i dokumentaristy je mostecká oblast
i v současnosti neskutečnou inspirací.
Dnes vás zavedeme do města,
které se stalo typickým předlistopadovým příkladem
plánování průmyslu a života lidí v novém, do Mostu.
Mě si nefoť! Jezeří si radši vyfoť.
Zavzpomínáme na někdejší město,
které lehlo popelem za cenu hnědého uhlí.
Cena kulturní je nenahraditelná a 2,9 mld. korun
není tak velký zisk, který by za to stál.
Povíme si, jak v novém Mostě vyrůstala generace Husákových dětí.
Rychlé šípy chodily do přírody.
My jsme chodili do nedostavěných paneláků.
A herečka Emma Černá ukáže exkluzivní fotografie
z ruin starého města.
Já jsem hrozně chtěla, aby nějakým způsobem vešel
v kontrast ten starý Most s tím novým.
Když teda ten starý Most pobořili, tak potom tam na to místo
přijely takové stroje, aby odkryly tu hlínu
a dostaly se k hnědému uhlí. Nádhera.
Starý Most už můžeme dnes vidět pouze na historických fotografiích
nebo v naší první reportáži,
ve které vás zavedeme do někdejšího královského města.
Vojáci nastoupili ke své první směně.
Horníci, kteří právě vyfárali ze směny, je srdečně přivítali.
Horníci si pomoci vojáků velmi váží
a chtějí jim jejich práci co nejvíce zpříjemnit.
V 50. letech, když jsme se snažili
díky Sovětskému svazu hnát tu průmyslovou koncepci
a ten průmysl do toho extenzivního, šíleného zápasu s tím Západem,
tak se ukázalo, že uhlí je potřeba.
Najednou bylo vidět, že je tam spousta docela kvalitního uhlí,
které se nacházelo přímo pod Mostem.
V roce 1964 bylo usnesením 180 z března rozhodnuto,
že Most bude zlikvidován a vedle něho bude postaven Most nový.
Když se začalo uvažovat, co s tou energetikou,
protože potřeboval stát energetický průmysl a tak dál,
tak se toto lomové dobývání uhlí, které je razantní
povrchovým způsobem, rozvinulo do takových rozměrů,
že bych řekla, že to je megalomanský způsob.
To bylo vynikající architektonické řešení celého města.
To město mělo historické jádro, mělo předměstí, mělo tři náměstí.
To všechno zmizelo.
Lidé, kteří přišli z vesnic do těch paneláků,
tam většinou neuměli žít a umírali dřív,
než by umírali na těch vesnicích, protože najednou přišli o dvorek,
přišli o zahradu, přišli o drůbež, o dobytek
a o svůj způsob života. V těch domech měli všechno pohodlí,
teplou vodu, teplo, ale nebylo to pro ně ono.
Jak jste to nesli, když vám řekli, že se musíte stěhovat?
Já byla ráda, protože jsme bydleli s našimi v baráčku.
Ty měli jedna dva baráček, rodiče mně umřeli,
takže jsme tady dostali byt, takže jsme se osamostatnili.
Já jsem ze Slovenska a tam jsme žili v paneláku,
takže mně to nepřišlo.
A to jste už slyšel, že pod těmito barabiznami
je 100 milionů tun kvalitního hnědého uhlí?
Slyšel. A slyšel jsem taky, že v tom novém městě,
které se staví o kus dál, budou byty s ústředním topením,
s moderním příslušenstvím i s teplou vodou.
To město bylo odsouzené k tomu,
že už se tam skoro žádná investice nedávala.
To mělo dopad na způsob života těch lidí.
Je jasné, že každý chtěl žít pohodlněji,
když kolem sebe viděl v různých jiných městech,
jak lidé jsou v panelácích, otočí kohoutkem a teče teplá voda,
je tam plyn a všechno pohodlnější, takže to byl jeden velký element,
který ty lidi motivoval k tomu, že se nechali, jak se říká,
zvládnout v tom, mně se to nezdá,
abych to řekla úplně, ale lidsky bych řekla zhloupnout.
-Vystupovat! -Kde to jsme?
Já nevím.
Pokud vím, tak máme točit Dostaveníčko v Mostě.
Ano, v Mostě.
Dobře, ale Most, to je přece uhlí, haldy, devastace.
A já vidím široké ulice, obchody, nemocniční komplex.
To bude město budoucnosti. To je sen. To známe.
Konečný účet likvidace města, postavení nového versus hnědé uhlí?
Z tehdejšího pohledu a z pohledu prominentů,
kteří o tom rozhodovali, se vytěžilo 90 milionů tun uhlí.
Za tu dobu, co se tam těžilo, byl přínos 12 miliard korun.
To stálo. Ale na druhou stranu se musela
odečíst likvidace města, výstavba nového města
a likvidace Dolu Ležáky, což zase ubralo peníze,
tak celkový výnos z toho byl 2,9 miliardy korun.
Vyhořelé domy, blížící se střelba.
Všechno je tu jako někde na Rýně v posledních měsících minulé války.
Na tomhle záběru možná poznáte severočeské město Most.
Finanční zisk přinášel také filmový průmysl,
který se na Mostecku silně rozvíjel.
Šlo o výnosný artikl, protože město nabízelo
věrně kulisy likvidovaných domů například pro bojové scény.
Ano, tady se natáčel americký širokoúhlý film
z druhé světové války Most u Remagenu.
Jedním z kameramanů je náš Václav Huňka.
Režisérem John Guillermin.
Najednou ta ideologie jako by zmizela.
Najednou byly nádherné kulisy, kde opravdu můžete odstřelit dům,
jak chcete, docela levně, a budete to snímat z několika kamer.
Najednou se tam střídají filmové štáby z Ameriky,
Most u Remagenu se točí, Jatka číslo pět, americké filmy,
ale na druhou stranu velký velkofilm Boj o Moskvu
či v Týlu nepřítele, což je ten Jurij Ozerov.
Ten si to tam oblíbil, ten už tam znal,
jakou budovu zrovna zboří.
Komunistům mezi sovětskými vojáky věnuje svůj nejnovější film
sovětský režisér Jurij Ozerov.
Kromě toho, že na mě tak myslíte,
taky chcete, aby všechno zůstalo v rodině, že, Bene?
Paní Černá, vy jste odcházela z Divadla Na zábradlí
z Prahy v 60. letech do Mostu.
Když jste do toho města přijížděla, jak to na vás všechno tam působilo?
Už ta cesta byla nesmírně zajímavá.
Když se přijíždí k Mostu, tak je to neuvěřitelná krajina,
která vypadá, že je z jiného světa.
Jsou tam kopce, na které nikdy nezapomenu.
Ty kopce jsou plešaté, podivné, rozhozené
trošku jako v nějaké zvláštní reklamě na něco.
Měla jsem vždycky pocit, že to je reklama na klobouky,
takže jsem ty kopce pojmenovávala.
Tenhle je Placatá čepice. Tenhle je Cylindr.
A tak jsem si tak měnila a musím říci, že naposledy,
když jsem jela do Mostu, což je asi rok,
tak jsem si zkoušela současné čepice na ty vršky.
Musím říci, že ani jedné té hoře neslušela.
Ten, kdo přijede do Mostu dnes a vlastně zná jenom ten nový Most,
tak ví, jak vypadá to stávající město.
Jak ale vypadal ten starý Most?
Když jsem tam přišla, tak ten Most byl úžasný,
protože měl tvář, měl magickou tvář úplně.
Byl opuštěný, dělnicko-secesní vybydlené domy,
které měly ještě krásná okna, ale tam už visela jenom Rudá práva.
Ve mně vzbuzovalo to město obrovskou fantazii.
Když to město se proměňovalo jakoby každou hodinu
nebo změnou počasí se měnilo to město tu do pohádkového,
tu do hororového, tu do nějakého příšerného starodávného filmu,
ale tuto věc můžu říci za herce mosteckého divadla,
kdy jsme věděli, že nám to divadlo zbourají.
A vy jste podstoupili se svými kolegy
takovou sebetrýznivou chvilku, že jste se na to šli podívat?
Jistě. My jsme se s ním šli rozloučit.
Měli jsme, myslím, i lahve sem tam. Bylo to neuvěřitelné.
Bylo to smutné, bylo to ráno, byli tam střelmistři.
To divadlo stálo a bylo takové odevzdané.
Pak se zavelelo, byl výstřel.
To divadlo se tak jako celé nadzvedlo.
Začaly chodit zvláštní veliký dýmy, prachy,
vzpomínky zřejmě všech starých diváků stoletých.
A pak to začalo padat. Byl zbořený.
To divadlo se tak jako rozložilo.
A zůstalo tam stát netknuté jeviště.
Kdyby se na tom býval někdo zapomněl,
tak se mu nic nestalo. To jeviště by ho ochránilo.
Takhle kolem byly ty portály, ze kterých vlály černé fábory,
jak tam jsou portály potažené černým plátnem,
tak to všechno tam zůstalo. A to začalo vlát.
Bylo to nádherné, strašně smutné.
Vedle mě stál z jedné strany můj kolega Havlík,
z druhé byl ten vrchní střelmistr, který na to tak koukal a říkal:
Tomuhle se říká brept, že jo?
A ten Havlík se tak otočil a říkal:
Ne, pane. To je prosrané představení.
A tohle už je dnešní tvář Divadla pracujících v Mostě.
Zbrusu nová budova.
Jedno z nejmodernějších divadel v Evropě dnes hlásí -
vše připraveno ke slavnostnímu zahájení.
Něco starého zaniká, aby mohlo něco nového vzniknout.
Stejně jako to bylo v případě nového Mostu,
kam se podíváme v naší další reportáži.
Na jeho panelová sídliště, na Prior nebo na divadlo.
Lidové veselice, hudba, stánky, atrakce, pestrý program,
prostě všechno, co patří k tradiční atmosféře oslav
svátku horníků a energetiků. Takový byl dnešní den v Mostě.
Působilo to na mě krásně, protože jsem přišel,
měl jsem dvě děti malé a najednou jsem dostal byt
a bydlel jsem.
Bylo to nádherné, protože jsme přišli
do krásného prostředí, měli jsme to rádi.
Most se rozvíjel a moc se nám to líbilo.
Kromě toho Most a celé okolí je něco v republice zvláštního,
protože je tady celá republika. Do Mostu za prací šli lidé
z východního Slovenska a odevšad až sem.
Přichází tam spousta Romů ze Slovenska,
v 70. letech asi 5 000 do Mostecka a Teplicka
z východního Slovenska. Plus jsou Romové ve starém Mostě.
S tímto etnikem najednou začíná být problém.
Jsou tam dva nápady.
První je, že mají být Romové rozptýleni mezi bílou populaci.
Druhý je vybudovat vlastní sídliště.
Ti starousedlíci a majorita bílá nechce Romy mezi sebe,
aby se infiltrovali, to znamená, že vychází druhý model.
Pro romské obyvatelstvo je v 70. letech vystavena část města.
Je to městská část číslo patnáct. Je to ten proslulý Chánov.
Začíná tam být velký problém,
protože jsou tam devastovány paneláky.
Jeden musí být dokonce stržen a koncem 70. a počátkem 80. let
je znovu na stole varianta rozptýlení
mezi obyvatelstvo po celém Mostě a okolí a ta vítězí.
Zajímavost to je, že na cokoliv tady ukážete,
tak všechno je z doby socialismu. V Mostě není žádná budova,
která má nějakou významnou historii.
Třeba hrad Hněvín je postavený na začátku 20. století
a je replikou kdysi zříceného hradu.
Děkanský kostel je jediný, který má za sebou nějakou historii.
Víte, tady jsou takové solitéry.
Třeba když se postavilo to divadlo, to je jedinečná věc.
Naproti tomu je magistrát, nová budova.
To jsou rarity.
Planetárium je mostecká chlouba. Mostecká chlouba v tom,
že to je zařízení, kde probíhají astronomické přednášky.
Je tam hvězdný sál, který simuluje vesmír.
Zajímavé je, že sídlí v kouli, v kopuli z kovu,
je na střeše kulturního domu Repre.
Ty věžáky nebyly. A teď ještě byla nevýhoda to,
že tady bylo samé bahno, ne bahno, ale ten jíl,
haldy rozbagrované, ale přesto jsme byli šťastni,
protože jsme byli v teple a měli jsme teplou vodu,
což byl zázrak.
Věra Chytilová to hezky zachytila ve filmu Panelstory.
My jsme vlastně ty děti z toho filmu.
My jsme zažili zároveň bydlení na jednom sídlišti v jednom domě
a o krok dál se budoval nový dům, o krok dál další dům,
takže my jsme vyrůstali v době, kdy vyrůstalo i samo město.
My jsme jako na dlani viděli zrod úplně nového města.
Jako kluci jsme si chodili hrát do nových panelových sídlišť.
Chodili jsme tam na dobrodružné výpravy.
Rychlé šípy chodily do přírody.
My jsme chodili do nedostavěných paneláků.
Pro Most potom bylo důležité, aby si ti lidé zvykli
v tom novém Mostě, protože to bylo opravdu sídliště,
tak najednou potřebovali pro ty lidi i nějaký ten cukr,
to znamená, jakým způsobem se tam budou ti lidé bavit,
jakým způsobem tam bude ta infrastruktura dobudována.
Najednou tam vzniká největší nemocnice,
nejmodernější v té době, v roce 1975,
která vyšla na neuvěřitelných 600 milionů korun.
Ježíš, to byla nádhera.
Moderní, prostě něco neuvěřitelného.
Čisto všude, lino, ty postele na kolečkách.
Teď jsme ani nemuseli převlékat. To všechno bylo centrálně,
takže se svezla celá postel, vydezinfikovala, povlékla
a takhle se nám vrátila na oddělení.
Samozřejmě ten režim se snažil uplácet to obyvatelstvo, jak mohl.
Dobře si vzpomínám na svačiny ve škole.
Po druhé vyučovací hodině svačinová služba přinesla
ze školy svačinu v koši.
Většinou to byly chleby namazané pomazánkou,
mléko v pytlíku,
takže rodiče nám nemuseli ráno připravovat svačinu.
My jsme svačinu dostali zdarma.
Kroky těchto sedmiletých až desetiletých chlapců a děvčat
z Mostu dnes nesměřovaly do jejich školy,
jak bychom v pondělní ráno předpokládali.
Ostatně obrovité kufry, které tentokrát žáci vyměnili
za školní tašky a doprovody rodičů, to jenom potvrzovaly.
Z Mostu, Litvínova a okolních obcí dnes totiž odjelo
dalších více než 600 žáků do škol v přírodě.
Pět krásných chatových středisek uprostřed lesů je očekává
v Západočeském, Jihočeském a Severočeském kraji.
Představte si, že žijete celý život v jednom paneláku
na jednom šedivém panelákovém sídlišti.
Jednou za rok jste mohli vypadnout na 14 dnů do normálního lesa,
do lesa, který není sázený tak, že ty stromy jsou v řadách
za sebou jako vojáci na těch výsypkách,
ale normální les, kam chodí houbaři.
A 14 dnů jsme tam trávili své volno s učiteli,
bez rodičů, uprostřed lesa pro mostecké děti,
kde byly smogy, pohádka.
Oni si nás kupovali, abychom byli hodní,
abychom nereptali, aby se nám tu líbilo,
že žijeme na Mostecku.
Já jsem hrozně chtěla, aby nějakým způsobem vešel
v kontrast ten starý Most s tím novým.
Ve starém Mostě je taková vyhlídková stavba Hněvín,
kde se traduje, že tam kdysi bydlel chvilku Rilke.
V tom novém Mostě, tam bydlel Ilja Bart chvilku.
Já jsem hrozně toužila po tom kontrastu toho starého Mostu
s těmi krásnými verši Rilkeho a s tím Bartovým poetismem.
Pak jsem si říkala, že uděláme knížku s takovým klukem,
fotografem, který moc hezky fotil.
Dva dny jsme chodili po Mostě.
Pak mi přinesl ukázat takové velikananánské pláty
těch malinkých fotek a já jsem se vyděsila,
protože všude jsem byla já. Zříceniny a já.
Ne všechno v hornickém regionu lehlo popelem.
V další reportáži si připomeneme, jak se stěhoval gotický kostel
a jak se pomalu staví dnešní Most na nohy.
Pojď se tam podívat, to rypadlo je úplně úžasné.
-To musíš vidět. -Ten tady dneska fakt snad zůstane.
Dnes je 30. září 1975 a kostel vidíte ještě nad slojí.
Za 30 dní se přesune o kilometr dál.
Byli jsme mladí, takže veškerá rande se odehrávala u toho přesunu.
Všichni jsme se tam potkávali, byla to událost.
Celý ten měsíc, ten hlavní, když to vlastně jelo,
tam se scházelo celé město. To bylo jak na náměstí,
kdyby se šlo, a byly tam nějaké oslavy,
protože lidé se tam potkávali, každý chtěl vědět,
o kolik to popojelo. Samozřejmě tam byli tací,
kteří přemýšleli, jestli to spadne nebo nespadne.
Taky se mi povedlo jednou si udělat tam značku
a bohužel do druhého dne, když jsem přišla,
tak jich tam bylo dalších padesát a všichni stejný odstín rtěnky,
protože ten výběr nebyl tenkrát takový.
PÍSEŇ
Pojď, světelný rok překlene most.
Hodiny na věžích půlnoc bijí.
Pojď, já jsem tu host, čas je tvůj sok.
Volám tě pojď.
Jsem kosmický sen, kosmický sen
na vlnách Mléčné dráhy.
Jsem kosmický sen, kosmický sen.
Odletím jinam záhy.
Nakonec se to podařilo.
Bylo to vykládáno jako úspěch socialismu samozřejmě.
Zaprvé vyspělost, že jsme schopni převézt tak těžkou stavbu,
a zadruhé, že přece jenom i k těm náboženským,
sakrálním nebo kulturním statkům máme nějakou úctu,
takže to sloužilo jako propaganda podle mého názoru.
Byl dost velký problém přesvědčit příslušné lidi,
aby uznali, že je zapotřebí tu krajinu dávat do pořádku.
Na této části vyuhleného prostoru je budován
rozsáhlý sportovně-branný areál. Ve spodní části vyuhleného lomu
budeme budovat po dosypání vnitřní výsypky rozsáhlé jezero
o výměře 42 hektarů.
To bude asi největší jezero tady v oblasti Mostu.
-Co se tam bude provozovat? -Jezero bude koncipované tak,
aby se tam přednostně organizovaly vodní sporty.
Já jsem za tím kádrovákem na SHD chodil nejednou
a přesvědčoval jsem ho, aby mě, lesního inženýra,
vzali mezi horníky, protože horníci to samozřejmě nepociťovali,
tam nebyl nikdo k tomu profesně vzdělán, aby věděl,
jak na haldách vyrábět lesy a pole a vyrábět novou krajinu.
Stovky hektarů půdy dříve znehodnocené průmyslovou činností
se vracejí zemědělské výrobě, vznikají sady a vinice.
Největší vinice Čech je právě tady, na severu.
Snaží se, všichni se snaží postavit to tak,
aby to něco nahradilo, ale já chci říci,
že tady vevnitř to historické se prostě nahradit nedá.
Zaujal a zajímá vás také příběh Mostecka a jeho okolí?
Co vás na této magické krajině nejvíce fascinuje?
Napište nám to na www.retromanie.cz.
Mějte se hezky a příští týden na viděnou.
A na starý Most zůstanou jen vzpomínky těch,
co ho pamatujeme, co jsme v něm žili.
Ba ne, i my na něj budeme vzpomínat
a budeme o něm vyprávět našim dětem,
aby byly hrdé na dobu, která dokázala přesunout celé město
i s jeho obyvateli, která vlastně přesunula i čas
hodný kus kupředu ke krásnějšímu zítřku.
Skryté titulky: Věra Kotlínová Česká televize, 2012