Povinné prohlídky, očkování, návštěvy v nemocnicích
v omezenou dobu, okresní ústavy národního zdraví.
Dnešní Retro se zastaví právě u lékaře před rokem 1989.
Já třeba stihnu tu vstupní prohlídku
za 26 minut, když jsem tady první.
Připomeneme si, jaké bylo zdravotnictví v Československu.
Chudé, to je asi jediné, co se o tom dá říci.
Ono fungovalo. Ono nakonec fungovalo všecko.
Jak dlouho jste čekal na odborné vyšetření?
Musel jsem se nechat objednat a čekal jsem tři dny.
Problém byl, že si pacient nemohl vybrat lékaře
a že ne každý měl svého obvodního lékaře spolehlivého.
Vydáme se také do někdejší léčebny prominentů.
Když je někdo vele VIP, tak někdy jel do SANOPZu,
ale pak tam za ním jel ten příslušný odborník.
Povíme si, jak věrné byly filmy a seriály z prostředí nemocnice.
Říkali: Ty jsi dělal u nás ve špitále?
Ty problémy byly tak obecné, že každý se domníval,
že je to od nich.
Když jsme byli v Bombaji, tak prostě obrovská nemoc.
Úplavice. Všichni měli problémy.
Teď já jsem zarazil, dal jsem tam tu vakcínu.
Nějak se nám to protahuje.
Tak jsem ji takhle vzal a zmizelo to. Najednou konec.
Zatím se tedy podívejte na první reportáž Tomáše Voženílka,
který se vydal mezi opravdové lékaře
a ptal se jich na to, jak na tom vlastně
naše zdravotnictví před rokem 1989 bylo.
Ještě dobré.
Pro pracující Vítkovických strojíren a železáren
Klementa Gottwalda v Ostravě byla dnes otevřena
nová závodní poliklinika. Dosud byla jednotlivá oddělení
roztroušena na různých místech. Jejich soustředění
pod jednou střechou umožní zkvalitnit zdravotnickou péči.
To byl takový štábní systém vertikální, odshora dolů.
Všechno bylo státní. Státní nemocnice.
Pak byly krajské ústavy národního zdraví, okresní.
Pak to padalo na vás až dolů a vy jste vykonával...
Myslím, že to nemělo chybu, až na dvě.
První chyba byla, že to bylo direktivní.
Vy jste se někam přistěhoval, vyfasoval jste doktora
a byli jste si souzeni vlastně na věky.
Město Vrchlabí a celý jeho okres je mezi prvními ve zdravotní péči.
Celé území okresu je rozděleno do zdravotních obvodů.
Každý zdravotní obvod řídí praktický lékař,
který odpovídá za zdravotní stav svěřených obyvatel.
První negativum bylo to, že tam bylo málo peněz v tom.
Já jsem pak zjistil, že na světě neexistuje zdravotnictví
v žádném systému, které by mělo dostatek financí.
Existoval sice takzvaný mimořádný dovoz,
ale ten se podařil jenom pro určitou skupinu pacientů,
pro některé pacienty. To byl velký nedostatek.
Chyběly diagnostické přístroje, chyběly ozařovací přístroje
nebo byly tady samozřejmě, ale ne ty moderní.
To všechno se nahrazovalo velkým úsilím lékařů.
Určitě tam patří ta mimořádně rozvinutá preventivní péče,
která měla pochopitelně řadu velmi pozitivních rysů.
V současnosti mnoho těch prvků chybí
a způsobuje to pak zvyšování nákladů na následnou péči.
Třeba velmi dobře rozvinutý byl preventivní program u dětí.
Já myslím, že to nebylo zrovna nejlepší,
protože řada nemocných je velmi závislá na kontaktu s rodinou.
Ten nemocniční režim není tak sevřený,
aby neumožnil návštěvu flexibilnější.
Samozřejmě v době ranních vizit je to nevhodné.
Ale v podstatě ty návštěvy by měly být povoleny
a jsou dneska na všech zařízeních povoleny v poměrně velkém rozsahu.
To si myslím, že nebylo zrovna nejlepší pravidlo.
Ale nejdůležitější je klid.
A to záleží i na návštěvách, na nás na všech.
Například návštěvy dětí v nemocnicích byly
velmi přísně regulovány i třeba v sousedním Rakousku.
Bylo to zdůvodňováno tím, že návštěva dítě příliš rozruší,
což může mít negativní vliv na jeho další léčbu.
Návštěva íránského šáhinšáha Muhammada Rezá Pahlaví
a šáhbanu Farah Pahlaví v Československu
je dalším významným příspěvkem k dlouholeté tradici
přátelských styků Íránu a Československa.
Íránská císařovna se podívala i do nově otevřené
dětské nemocnice v Motole, kde se léčil i Martin Franc.
Vzhledem k tomu, že mi byly čtyři roky,
co to znamenalo?
Vytáhli hračky, které se jinak nepoužívaly.
Pak se tam přihrnula skupina novinářů se silnými blesky,
kteří u jednoho chlapečka vyvolali zánět spojivek.
Pak tam samozřejmě byla ta císařovna.
Já jsem z ní, přestože byla údajně velmi proslulá svou krásou,
tak vzhledem ke své velikosti a k tomu,
že nás posadili na takové nízké židličky,
takže vám můžu pouze říci ze své paměti, jakou měla spodničku.
Když se řekne SANOPZ, tak se mi vybaví Malvazinky,
protože ten SANOPZ byl na Malvazinkách.
Víte, ale on když skutečně stonal nějaký prominent,
tak si matně vzpomínám, třeba ministr zahraničí pan Chňoupek,
a potřeboval operaci od profesora Firta, tak přijel do IKEMu.
Takže do SANOPZu samozřejmě jezdily
asi nějaké nomenklaturní kádry,
ale skutečně když někdo byl vele VIP,
tak někdy jel do SANOPZu,
ale pak tam za ním jel ten příslušný odborník.
První okruh, druhý okruh, třetí okruh.
První byl pro ty nejvyšší, druhý asi pro ty nižší
a ten třetí VŠP.
-Vysoká škola politická. -To byl třetí okruh.
Měli jsme detašované pracoviště na ÚV KSČ.
Potom nejvyšší naši státníci sem patří, celá jejich rodina.
Léčila se tady celá jejich rodina.
Jenom na tom vydělali kluci na Homolce,
protože Homolka se dostavěla jako nový SANOPZ,
když tu náhle přišel rok 1989.
Já bych se vrátil možná ještě k jedné zajímavosti,
která se právě týká nemocnice v Motole.
Pomalé tempo stavby nové dětské nemocnice v Motole
bylo příčinou mnoha kritických hlasů.
Ale dnes už je otevřena řada oddělení
vybavených nejmodernější léčebnou technikou.
Přestože se jednalo o nově vybudovanou nemocnici,
respektive ta dětská část byla nově vybudovaná
nebo možná právě proto, tak ten stav té budovy
byl krajně nevyhovující, profukovalo tam okny,
což teda u oddělení, kde leží astmatičtí pacienti,
není zrovna nejlepší varianta.
Nesměly se využívat balkony, protože hrozilo, že spadnou.
Ale především vzhledem k tomu, že to byla panelová stavba,
tak v těch škvírách sídlil nejrůznější hmyz.
Dokonce jsem tam na čtvrtém patře viděl i myš.
Pane Beneši, když vidíte mě v tom sesterském oděvu,
který už dneska vůbec sestřičky nemají na sobě,
evokuje vám to právě tu dobu před rokem 1989?
-Vyvolává to nějakou vzpomínku? -To určitě.
Vyvolává mnoho, hlavně takovou tu vzpomínku,
protože když takhle běhala děvčata, tak jsem byl mladý.
Takže moc příjemnou.
Já jsem promoval v roce 1978.
Pak jsem byl rok na vojně, takže v roce 1979.
Zkuste se přenést v myšlenkách do toho roku 1978,
konec sedmdesátých let. Jaké tehdy bylo zdravotnictví?
Chudé, to je asi jediné, co se o tom dá říci.
Ono fungovalo, ono nakonec fungovalo všecko.
Mnoho věcí bylo svým způsobem lepší organizačně,
protože on ten režim byl takový podivuhodný,
že si myslím, že musel mít aspoň tu organizaci
do určité míry dobrou, aby mohl tak dlouho fungovat,
takže my jsme měli KÚNZ, OÚNZ a takovou určitou centralizaci
a hierarchizaci, kterou jsme rozbili.
Takže tahle věc fungovala, ale hlavní takový pocit
z toho zdravotnictví tehdy byl, že zaprvé bylo velmi odosobněné.
Pacient byl jeden jako druhý. Zadruhé to bylo to,
že jakmile se člověk začal trošku rozhlížet mimo,
tak zjistil, že kulháme tak dvacet let za tím,
co se děje kousek od nás, a že de facto všecko chybí,
že ničeho není dostatek, že je to někde úplně jinde,
než by to zdravotnictví nebo péče o člověka,
nejenom zdravotnictví, mohla být.
To byl takový hlavní dojem, ale druhý fakt byl ten,
že byla zábava v té době, protože ono nic jiného nebylo
nežli se bavit, člověk neměl tolik možností,
takže víceméně sice ten pacient tam byl
jako taková skoro oběť systému, ale na druhou stranu
my jsme se coby zdravotnictví docela bavili.
Změnil se hodně ten vztah lékař pacient a pacient lékař?
Já si myslím, že on se až tolik zase nezměnil.
To je jenom ta naše představa.
Samozřejmě že jsme vlídnější, že jsme otevřenější,
ale to je takové jenom navenek. Nutno si zase uvědomit,
že dobrý doktor byl dobrý doktor i za komunistů.
To s tím nemá nic společného.
Vy jste říkal, že úroveň československého zdravotnictví
před rokem 1989 byla hodně pozadu oproti třeba Západu.
Proč to tak bylo? Proč to zdravotnictví pokulhávalo?
Pokulhávalo proto, že se do něj neinvestovalo dost peněz.
To je strašně jednoduché.
Medicína je nesmírně nákladná činnost
a ty peníze prostě nebyly,
takže koupit třeba cétéčko, to byl zázrak.
My když jsme dostali první cétéčko někdy
v roce 1981 nebo 1982, tak jsme z toho byli úplně unešeni.
Najednou jsme viděli, co v té hlavě je.
Stálo to ohromné peníze a vyčerpali jsme s tím
devizové prostředky pro KÚNZ nebo tu krajskou nemocnici
na kdoví kolik let dopředu.
KLEPÁNÍ NA DVEŘE Ano.
-Dobrý den. -Dobrý den.
Pane doktore, já jsem přišla na tu vstupní prohlídku.
Já jsem se nastěhovala na Prahu 4 právě.
Tak vstupte na váhu a zvažte se.
Mám ho, zdá se, na věky už teď.
Vizitka lékařů obvodních, závodních, pohotovostních
i specialistů v další reportáži.
Sedni si. Spadl z motorky. Bolestivost levého klíčku.
Nenaboural jsi nikoho? Já bych to nemusel hlásit SNB.
Proto s tebou chci mluvit otevřeně.
-Naboural jsi jenom sám sebe. -Já jsem byl druhý.
-Cože? -Já jsem byl druhý.
-Já jsem to neřídil. -A vědí to esenbáci?
Je to hlášené? Není. Dobře.
Ten lékař byl klíčovou postavou.
Ten byl skutečnou elitou té velké vesnice
nebo toho městečka, naprosto nezpochybňovatelnou.
Fractura clavicules in partis
medialiscum dislocationen
at latus et longitudinem,
ale poněvadž v tomto státě už nikdo latinsky neumí,
tak ti to vůbec nic neříká a já ti to řeknu česky,
že to máš rozšvihnuté pěkně.
Sociální prestiž nemusela úplně kopírovat to ohodnocení.
Je samozřejmě pak logické, že to nahrávalo
těm rysům korupčním, že si někteří ti lékaři
pak vylepšovali svoji ne úplně odpovídající mzdu
přijímáním darů a dokonce úplatků.
Já jsem začínal na venkově,
kde jsem sloužil i pohotovostní služby.
Musím říci, že se ty pohotovostní služby velmi zneužívaly.
Já vám řeknu jenom takový příklad.
Jel jsem do nějaké vesnice pod Řípem.
Číslování tam není jako v ulici, musel jsem ten dům najít.
Když jsem ho našel, tak tam na dvoře byl puštěný pes.
Tak jsem si netroufal jít dovnitř.
Ale když chvíli štěkal, tak se rozsvítilo světlo.
Pak psa odvolali.
Mě pustili dovnitř a pacient mi řekl:
Já už vás nepotřebuji. Mě bolela hlava.
Vzal jsem si prášek, tak už je to dobré.
Ale zažil jsem, že si volali sanitku ráno,
třeba v pět hodin ráno nebo v půl šesté,
aby se nechali tou sanitkou odvézt do města,
kde byly právě trhy.
V našem zařízení objednací doby prakticky vymizely.
Pracujeme asi takovou metodou, že při vyšetřeních,
která jsou nutná a rychlá, vzhledem k diagnostice
a posudkové činnosti se vyšetření dělají ihned ten den.
Jak dlouho jste čekal na odborné vyšetření?
Musel jsem se nechat objednat a čekal jsem tři dny.
-To jste měl nemocenskou? -Ano, nemocenskou jsem měl.
-Nezdálo se vám to trochu dlouhé? -Bylo to dost dlouhé.
Zdravotních sester jsem zažil spoustu.
Jako medik jsem se od nich učil.
To bylo zajímavé, protože takové praktické věci,
ty vás kolega nenaučí. To se naučíte od sester.
Nesměly se sloužit dvanáctihodinové směny.
Dneska je zcela normální, že téměř ve všech nemocnicích
se slouží dvanáctihodinové směny, což je pro pacienty,
ale i pro sestřičky mnohem výhodnější.
Musely nosit jednotné uniformy, všechny vypadaly stejně.
Já si pamatuji, že když jsem povolil,
že nemusí sestry nosit celou směnu čepec,
tak bylo ohromné pozdvižení radostné mezi sestrami,
protože do té doby se to přísně kontrolovalo.
To je nejlepší, když si to rozepneš, víš,
a necháš si poslední knoflíček takhle tady zapnutý.
Teď uděláš krok, chlapi šílí, když se ti to rozepne.
Chlapům lezou oči z důlků.
Ústřední vojenská nemocnice Praha - Střešovice.
Zdravotnické zařízení, které si za 50 let svého trvání
vydobylo přední místo v naší republice.
Já když jsem začínal, tak nemocnice byla ne rozpadlá,
ale samozřejmě že padala omítka, chodby byly nevymalované,
i když se maluje v každé nemocnici alespoň jednou za rok.
On to byl jenom obraz celé té země.
To bylo půlnoční království, ale zase ono to není
o těch budovách, ono to není ani o těch chodbách.
To je o těch lidech vevnitř.
Vy můžete mít přepychovou nemocnici dokonale vybavenou,
ale když tam budou zaměstnaní blbci,
tak se s tím nedá nic dělat, takže spíš ten duch byl
takový depresivní po mnoha stránkách.
Co chcete?
-Co chcete? -Jednu tu deku sundat.
Vždyť máte jednu.
Ten hlavní takový svým způsobem přístup v té době
před rokem 1989 byl ten, že ten pacient tu je
jako takový ten druhý, což je špatně.
To je možná ta největší změna, ke které došlo,
že opravdu jsme začali brát pacienta jako tu hlavní osobu.
A tam je ten rozhodující moment, že on je zákazník náš.
Soudruhu děkane, v terénu chybějí lékaři.
Jak tento problém pomáhá řešit lékařská fakulta?
Společenskou funkcí lékařské fakulty samozřejmě je
připravovat dobré lékaře a postarat se o to,
aby nastoupili tam, kde je společnost potřebuje.
Každý mladý člověk je idealista, nadšenec.
Víc míří po takových těch věcech obecnějších
nežli po konkrétnu svým vlastním. Myslím si,
že teď mladí lékaři víc přemýšlí o mnohem víc věcech.
Pro nás byla ta medicína to jediné.
V dnešní době hodně populární je taková ta specializace.
Každý ten obvod dává trošku dál.
Když to dělá někdo poctivě, pořádně, toho obvodního lékaře,
tak si myslím, že je to někdy víc než specialista.
Oni teď mají už daleko víc starostí a možností.
On může uvažovat, jestli nemá třeba jít do ciziny.
Musí uvažovat, jak zaplatí hypotéku.
Musí uvažovat, který obor si vybrat,
jestli si vybrat radši nějaký ambulantní,
to zase, jestli mají barák, kde by si mohl udělat ordinaci,
a takovéhle věci, takže já si myslím,
že jsou v mnoha aspektech takoví praktičtější,
ale nepochybně tam to nadšení je, a kdyby nebylo,
tak bychom produkovali špatné doktory.
Nadechněte se.
Držte.
Ještě chvilku. Slyším. A pusťte.
Asi jsem upřímně čekala spíš někoho,
jako byl doktor Sova anebo vtipný Štěpánek.
Nakolik byl odraz socialistického zdravotnictví
v televizi a ve filmu reálný?
Na to se podívejte v další reportáži.
Dobré je to. Dobré.
Kolem toho přirozeně existuje celá řada bajek.
Všechny ty interiéry byly postavené na Kavčích horách.
Vycházelo se tehdy asi z nejmodernější nemocnice,
která byla ve státě, a to byla nemocnice mostecká.
Akademický architekt Kamil Ossendorf byl autorem
projektu jednoho z největších a nejmodernějších
zdravotnických zařízení v Československu,
nové nemocnice v Mostě.
Odtamtud se převzaly některé půdorysy operačních sálů a pokojů.
To byla taková výstavní nemocnice, nechci říci
socialistického lékařství, ale opravdu nejnovější nemocnice,
která byla postavena na základě nějakých evropských standardů.
Taky nebyla pražská, jak vidíte.
Byla v oblasti, která potřebovala nějakou podporu.
Do Mostu jsme jezdili my a herci vlastně jenom se učit
a dívat na prostředí, nikdy se tam nenatočil jediný metr.
Tak bacha!
Teď mu začneme trošku ubližovat.
Vznikla Sanitka, taky z lékařského prostředí,
ale trochu odjinud, ještě vlastně pár let poté,
celá tedy poctivě nafilmovaná, taky s velkým úspěchem.
Jak básníci přicházejí o iluze a Jak básníkům chutná život.
Především v těchto dvou filmech se díky Štěpánkovi dostáváme
do předlistopadového lékařského prostředí.
Básníci jsou podobní jak tehdejší době,
tak samozřejmě mně osobně. Nechtěl jsem nic cucat z prstu.
Myslím si, že tu dobu vystihují líp než mě,
protože člověk se vždycky dělá trochu lepším,
než ve skutečnosti je.
Tak třeba vajíčka, vajíčka, to je klasika.
Zajímavé na nich bylo, na tom jsem trval i v tom filmu,
že vždycky když jste dostal těch pět vajec,
tak to vždycky bylo v pytlíku od polohrubé mouky.
Já jsem nevěděl, proč to není hladká nebo hrubá.
Vždycky to byla polohrubá.
Pak mi někdo vysvětloval, že ta se nejčastěji používá v kuchyni.
Když jsem se třeba setkával s kolegy, tak oni říkali:
Ty jsi dělal u nás ve špitále? Já jsem říkal: Ne, já jsem u vás...
Ty problémy byly tak obecné, že každý se domníval,
že je to od nich.
Já si myslím, že i teď by bylo atraktivní udělat
obraz současného zdravotnictví takovou humornější formou,
ale myslím, že by ten humor už byl takový trochu kyselejší.
Už by to nebyla ta strašná sranda,
kterou jsme si z toho mohli dělat.
Dneska narazíte vždycky na peníze, ať to berete z kterékoliv strany,
od léků, od výkonů, od čehokoliv, takže vždycky o prachy.
Tam ta legrace potom vázne.
Kdežto dřív polovinu mého života mi vsugerovali,
že mám zdravotnictví zadarmo, i když to byla kravina samozřejmě.
Děkuji, na shledanou.
Co podle vás charakterizovalo návštěvu u lékaře
a v nemocnicích před rokem 1989?
Napište nám to na www.retromanie.cz.
Za týden na viděnou. Nashle.
Skryté titulky: Věra Kotlínová Česká televize, 2012