Na svoje první psací pero si pamatuje snad téměř každý.
Ať bylo bombičkové, plnicí nebo násadkové s kalamářem.
A také pravděpodobně na skvrny, které dělalo.
Asi už tušíte, že další díl Retra se bude
věnovat právě psaní a psacím potřebám.
Podnik Koh-i-noor patřil původně rodině Hardmuthů.
Po znárodnění v roce 1945 se stal hlavním výrobcem
psacích potřeb v Československu.
Metyl violeť měla tu vlastnost, že jak se naprášila do provozu,
tak v první řadě ti pracovníci měli fialový jazyk.
Když se trošku zapotili, tak měli i ruce a obličej fialový.
Mnozí pamětníci vzpomínají, jak si oddychli,
když násadková pera s kalamářem nahradila pera plnicí.
Byla to plnicí pera a byla na takovou gumičku.
Snad se jmenovala Pionýr.
Na své zkušenosti s československými tužkami
a psacími potřebami zavzpomíná i malíř Boris Jirků.
Ty tužky byly v podstatě velmi kvalitní a ty pastelky taky.
A že mě mrzelo, když jednou dostal
takové ty krajony pastelky, nebylo to ono.
Vrátil jsem se zpátky ke dřevu, strouhal jsem,
protože člověk má čas těšit se a přemýšlet o tom,
co vlastně bude kreslit.
-Máte sešit do osmé třídy? -Linkovaný máme.
-Jeden? -Dva.
-Máte tužku? -Tužku taky máme.
-Obyčejnou dvojku? -Dvojku.
-A co ještě? -To je vše. -Tak to bude dvě koruny čtyřicet.
Když v 60. letech přišla čínská pera, byl to svátek.
Později se rozmohly i propisovací tužky.
Naopak tužky obyčejné se prakticky nezměnily.
Jaké psací potřeby se před rokem 1989 používaly,
zjišťovala Aneta Vojtěchová.
Já jsem začínal ještě namáčecím s kalamářem.
Byla lavice, tam byla díra
a v té díře na té lavici byl kalamář s atramentem.
Já jsem měla copy a věčně mi je kluci v tom máčeli.
A pak bylo bombičkové, to bylo až tak ve čtvrté třídě.
Piják jsem používal, hodně piják, toho padlo.
To byly tužky obyčejné.
Vzadu byla guma v takovém plíšku na té tužce.
Já jsem používal ty obyčejné koh-i-noorky a byly dobré.
Dovolte, abych vás přivítal v národním podniku Koh-i-noor,
v jednom ze čtyř závodů, které mají sídlo v Českých Budějovicích.
Pokud se to tak dá říci, je tento provoz tzv. jednička,
z celé Koh-i-noor nejslavnější. Vyrábí tužky už přes 100 let.
První tužku, kterou jsem měl,
to bylo na základní škole v první třídě.
Byla to obyčejná hnědá tužka, jiné se tehdy asi neprodávaly.
Tu měl v té třídě každý.
Já vím, že jsem byl hrozný mazal,
takže jsem měl tu nejtvrdší a ostatní žáci měli ty měkčí.
Měla jsem tužky české výroby Hardtmuth Koh-i-noor.
Hlavně jsme museli mít čísla jedničku, dvojku, trojku.
Trojka tvrdá ostrost tuhy na rýsování.
Některé se dost lámaly.
Spolu s dopisem nám tyto pastelky poslala
Marcela Koloničná z Hnojníku. Píše:
Každý měsíc kupuji své dceři pastelky různých typů.
Pokaždé jiné, protože vždy doufám,
že konečně natrefím na kvalitnější, ale marně.
Vydrží týden, pak je chci ořezat,
ořezává dcera, já i manžel, ale bezvýsledně.
Byly tady ze Sovětského svazu tužky.
Ty tady byly v hojném počtu, ale byly to taky obyčejné tužky.
Nebylo to nic extra. Ono i to dřevo nebylo kvalitní.
Ona se nedala téměř ořezat. Ta ořezávátka, co jsme měli,
tak ta byla na kvalitní české tužky.
Tyto sovětské tužky, to když jste tam dala,
tak z toho padaly piliny.
Stolní ořezávátka byla více méně na doma nebo v kancelářích.
Taková ta velká na principu soustruhu,
tak ta byla určitě v kanceláři. To sloužilo celému oddělení určitě.
Musely se občas i promazávat ty soustruhy,
aby se to točilo, a udržovat.
Já jsem měla tady ty české výroby,
co měl asi každý a pamatuje každý,
což byly ty kytary, letadélka, foťáky.
V těch kytarách byli zpěváci z té doby,
takže třeba Beatles, Matuška.
Na základní škole jsme měli tužky, na kterých byly opravdu taháky.
Tam byla malá násobilka, velká násobilka.
Byla tam azbuka, byla tam, myslím, i periodická soustava prvků.
Děvčata měla tužky voňavé, to byly takové ty Rosany,
takové ty hodně úzké. Ono se s nimi nedalo moc psát,
ale byl to takový víceméně módní doplněk dívčí.
Nejkurióznější v mé sbírce budou pravděpodobně státníci.
Jsou to tyto dvě tužky, a když se na ně podíváme,
tak tady je Svoboda, tady je Dubček,
tady je Černík a tady je Smrkovský.
Tyto tužky byly vyráběny potají. Bylo to v roce 1968.
Bylo to dělníky v Koh-i-noorce, a když na to přišlo vedení podniku,
tak to šlo do schvalovacího řízení a zjistili,
že ten Černík tady nemá žádné vlasy a že nějak divně kouká,
tak mu obrátili hlavu, domalovali vlasy a tyto tužky se prodávaly.
Dnes ráno odeslali z českobudějovického Koh-i-nooru
první expresní zásilku do Tuniska. 2 590 kilogramů stěrací pryže.
Mezi země, kam už letos Koh-i-noor expedoval pastelky,
grafitové tužky, stěrací pryže a podobné výrobky,
patří například Kanada, Anglie, NDR a Rakousko.
Gumy byly různé. Tvrdší, měkčí a taky některé gumy
svého času sem dovážené čínské byly,
dokonce i velice estetické. Jednak barevné,
jednak s různými zvířátky, dokonce i voněly.
Byly velmi populární a velice se sháněly.
Gumovaly lépe ty klasické gumy.
Toto bylo spíš tak trochu na efekt.
Do slova a do písmene nakupovali dnes táborští kluci a děvčata
školní pomůcky. Tužky, trojúhelníky, obaly a penály
vždy alespoň v jedné ze čtyř prodejen koupili,
ale rodiče těch školáků, kteří potřebují kovová kružidla,
ořezávátka, pastelky, dětská plnicí pera,
kreslicí folie pro prvňáčky nebo obyčejný inkoust,
se asi pořádně zapotí,
než cokoliv z těchto nedostatkových potřeb seženou.
Verzatilky měly výhodu výměny tuh, možné výměny tuh za různé tvrdosti,
různé barvy, takže velice snadno se mohl měnit typ barvy písma.
A druhá věc, která k nim také přibyla,
bylo brousítko nebo ostřítko, které bylo zasazené
z druhé strany, a podle něj se kdykoliv ta tuha mohla zaostřit.
Verzatilka, to bylo luxusní zboží. S tím se dobře zlobilo.
Těmi trubičkami jsme plivali na děvčata kuličky,
prostě zlobili jsme s tím. Když to u nás učitelka viděla,
tak většinou to bylo zabavené a na konci roku, to jinak nešlo.
-Tati, co maluješ? -Chamtivost, Adélko.
-Co ty maluješ? -Tady to je sluníčko, tady taky.
Tady to Kamila, tady to já.
Boris Jirků. My vás známe jako malíře, výtvarníka atd.
Takže psací a hlavně potřeby k malování
k vám neodmyslitelně patří. Vzpomenete si ještě coby dítě,
kdy jste se vlastně poprvé s nějakou psací potřebou setkal?
Jestli to byla tužka barevná
nebo jestli to byla klasická obyčejná tužka?
Byla to klasická dřevěná tužka a pak to byly křídy,
kterými jsem kreslil na chodníku. Ale abych já si nevzpomněl
na své psací potřeby, to byste se musela ptát někoho jiného,
protože já jsem levák. První rok v 60. letech
se nepřeučovalo z levé na pravou, takže můj starší spolužák,
kterého přeučovali, začal koktat.
Mě už nechali psát a už se mluvilo o tom,
že někteří můžou psát levou.
Problém byl v tom, že nebyl žádný nástroj,
který bych si nemazal.
Takže v první třídě byla tužka. To ještě bylo v pořádku.
Ale ve druhé třídě už se přecházelo na povinné plnicí pero.
To byly takové ty lékovky, taková ta mačkátka.
Pak byly ty tubičky. A protože já píšu tak,
že si to mažu za sebou, tak jsem potřeboval něco,
co by okamžitě schlo. A tak ty sešity první s perem,
to určitě byste nechtěli nikdo vidět.
A pak jsem měl povoleno psát propiskami.
Ale ty první propisky dělaly ještě takové chuchvalce.
Takové vysvobození přišlo, když se objevila čínská pera.
Ale to, že jsem se tak natrápil s těmi propiskami,
tak teď si víc vybírám a hledám, s čím bych psal.
Protože to používám i na kresby, na ilustrace,
tak mám plno různých nástrojů. A stane se to tak,
že já si ho oblíbím, takže já třeba,
když jsem dělal klasickým perem, když jsem dělal kresby,
tak to byla násadka, která, vidíte, je hodně jetá.
-A to je jak staré pero třeba? -To jsem dostal od tatínka,
takže toto je, já myslím, starší než já.
Ve výrobě psacích potřeb hrál hlavní roli znárodněný podnik
Koh-i-noor Hardtmuth.
Do jeho českobudějovické pobočky se vydáme v další reportáži.
Zásobníkem prkének začíná dlouhá řada strojů
automatické linky na výrobu tužek. Byla postavena
v českobudějovickém Koh-i-nooru a je první svého druhu na světě.
Po druhé světové válce byla samozřejmě ta situace podniku
ovlivněna válečným hospodářstvím, takže odbytáři se snažili
prodávat za hotové peníze, aby ty peníze dali do pokladny,
a druhý den se mohly vyplácet dělníkům mzdy.
Na paměť první evropské železnice.
To je napsáno na pamětní desce domku,
který byl tenkrát konečnou stanicí první koněspřežné trati.
A za tímto domkem je továrna, kde se dělají tužky.
A to ne lecjaké, ale opravdu vynikající,
světoznámé, takové, jaké dovedou právě v Českých Budějovicích.
V celém průběhu těch let výroba rostla
a značně k tomu nárůstu výroby a prodeje přispělo to,
že trh RVHP podléhal určitému plánovacímu systému.
Nám se podařilo třeba to, že v NDR byla celá výroba zrušena
a my jsme dodávali monopolně, exkluzivně do celé NDR.
V té době se vyráběly, co se týká psacích potřeb,
tak plnicí pera. To byla fabrika Riped.
Vyráběly se tady později kuličkové tužky.
Jistě znáte fixy. V Československu je
monopolním výrobcem nejrůznějších druhů popisovačů
dačický závod Koh-i-noor. Jeho výrobky si našly
zákazníky ve 20 státech světa. Tajemství úspěchu je svázáno
s původním československým patentem na výrobu hrotu
do popisovače, který bylo třeba dříve dovážet.
Také výsledky práce laboratoře mají na úspěchu svůj podíl.
Příprava a testování nových inkoustů,
průběžné sledování kvality výrobků.
Ale sortiment dačického závodu Koh-i-noor nezahrnuje
pouze popisovače, vyrábějí se zde mimo jiné plnicí a technická pera.
Mikrotužky se dělaly někdy až v 70. letech
a byla to japonská licence na tuhy s tím,
že pochopitelně tu mechaniku jsme ze začátku dováželi.
Pak jsme si ji začali dělat sami.
Ořezávátko zničí 90 procent dřeva a tuhy,
zatímco v téhle tužce se skoro beze zbytku vypíše mikrotuha.
Představujeme vám novinku českobudějovického Koh-i-nooru,
jíž se Československo stalo čtvrtou zemí na světě,
která vyrábí tuhy o průměru půl milimetru.
V Českých Budějovicích je tedy na světě psací potřeba,
po níž konstruktéři, projektanti i školáci dávno volali
a která se dosud dovážela z nesocialistických zemí.
Dokonce říkalo, že tužka ve dřevě už nemá žádnou budoucnost,
že už vypadne z trhu. Ukázalo se, že to není pravda.
Nejběžnějším výrobkem byly grafitové tužky značky Koh-i-noor,
potom jejich verze lacinější, méně náročná,
ale oblíbená zvláště pro školní děti.
Z grafitu se také vyrábějí tužky.
Už dlouhá léta v Českých Budějovicích.
Pracovníci závodu 01 oborového podniku Koh-i-noor
jich denně vyrobí přes půl milionu
stejně jako pestrobarevných pastelek.
Jak tužky ve dřevě, tak pastelky,
jichž jsou Českobudějovičtí monopolními výrobci u nás,
mají dobrou pověst i na zahraničních trzích.
My jsme budovali na recepturách,
které zavedl původní majitel Hardtmuth.
Jeho receptury byly špičkové. Dokonce podle Hardtmutha
světové tužkárny napodobily naše receptury.
Tužky na maso jsme tady taky vyráběli.
Dokonce naše laboratoř je vyvíjela.
Byla barvy černé a ta tužka byla specifická.
Musela splňovat velice přísné normy
a ty normy splňovala, protože na jatkách s tou tužkou
popisovali připravené půlky masa jak vepřového, tak hovězího.
Inkoustovky se tady vyráběly u Hardtmuth.
Byla to klasická tuha grafitová, byla do ní přidávána metyl violeť,
která když se ta tuha naslinila, tak psala fialově.
Ta výroba byla velice náročná, byla zdlouhavá.
Navíc ještě ta metyl violeť měla tu vlastnost,
že jak se naprášila do provozu, tak v první řadě
ti pracovníci měli fialový jazyk.
Když se trošku zapotili, tak měli ruce i obličej fialový.
Dalo se to umýt jedině lihem a nejspolehlivěji
tu metyl violeť zlikvidovalo sluníčko.
Počet zemí, kam Koh-i-noor vyváží, se stále pohybuje kolem sedmdesáti.
Včera odeslali tužky do Anglie a Německé demokratické republiky,
dnes do Sovětského svazu a Turecka.
Tuzemský trh je poměrně malý. My jsme malý stát,
takže se zhruba 80 procent vyváželo.
Z toho do států východního bloku se vyvážela tak polovina
a druhá polovina se vyvážela, jak se tomu tenkrát říkalo,
do kapitalistických států.
Tištěné katalogy téměř nebyly, ale jezdili takzvaní prodejci,
kteří přijeli do té prodejny,
měli s sebou vzorky tužek a podle toho se to objednávalo.
Na tyto kuličkové tužky přijde ještě emblém
moskevského světového festivalu mládeže a studentstva,
pro jehož delegáty a hosty jsou určeny.
Zakázku na jejich výrobu původní zahraniční dodavatel zrušil.
Proto se sekretariát Mezinárodního svazu studentstva
začátkem března obrátil na milevský Koh-i-noor.
Ten ale vzhledem ke krátkému termínu a kapacitním možnostem
nemohl požadavek přijmout do běžné výroby,
a tak pomohla svazácká organizace
a pětadvacítka svazáků nastoupila na mimořádné, hlavně noční směny.
Své slovo, že do konce března vyexpedují
25 000 kuličkových tužek, splnili ještě před termínem.
Já si třeba vzpomínám na vyprávění svých rodičů,
že se holkám namáčely culíky do kalamářů,
že to byla taková oblíbená činnost chlapců.
Delší culíky jste musela mít, protože to bylo na straně
a tam byl kalamář, který byl zašupovací,
a tam byla sklenička, takže to byl takový trest.
Když to byl ten culík, tak to tak rychle neuschlo.
Samozřejmě i ten oděv musel být potřísněný.
Ale kdybyste viděli potřísněné moje sešity od toho pera...
Jak byla taková ta mačkátka na lékovky,
tak ono občas to samo spustilo. A teď když to spustilo
a já jsem ještě v těch nervech to psal,
tak jsem to rozmazal přes celý sešit.
To jsem určitě neměl jedničky z toho psaní.
Je fakt, že největší dárky pro mě, tak to jsem dostal pastelky.
Takovou tu největší bednu, všechny ty barvy.
Tak jsem si to dal pod polštář a spal jsem s pastelkami,
takže pro mě to mělo vždycky i takovou svátost.
Když se začalo poprvé kreslit s těmi pastelkami,
všechny byly krásně ořezané, ošpicované, jak se říká.
Tak to byla radost.
Jak se psalo perem s násadkou a proč se přeučovali leváci?
Prozradí další reportáž.
To jsou ta pera, pérka vlastně, která se vsouvala do násadek.
K nim patřil neoddělitelně samozřejmě inkoust ve skleničce
nebo v těch malých kalamářích ve školách.
Myslím, že neoddělitelnou součástí toho všeho byly
v sešitech ty pijáky,
protože inkoust s perky natropil dost často velmi mnoho problémů.
Násadková pera nahradila pera plnicí,
která byla daleko výhodnější, příjemnější pro psaní
a nenatropila tolik problémů jako pera násadková.
A měla různé druhy plnění. Toto bylo tlačítkové,
které nasávalo inkoust tady v těch dírkách perka.
Pak byla plnicí pera, která měla páčky.
Tou se také natáhl inkoust. Nebo pak byly mačkací balonky.
Vypadalo to jako kapátko do oka.
My máme s pery velké trápení, protože každou chvíli montujeme,
musíme spravovat. Minulou hodinu jsme měli
malér se žákovskou knížkou. Podívejte se, co se stalo Kamilovi.
Nechtělo mi psát pero.
Chtěl jsem mu pomoci, aby mi psalo.
Já byl čmáral, já jsem to pero měl poměrně pozdě,
jako poslední ze třídy, to si vzpomínám velice dobře.
U nás se psalo nejdřív redisperem, později se přešlo na pera.
Pera většinou velmi silně pouští inkoust,
takže dítě má potom celý sešit zaplácaný od inkoustu,
chodí domů špinavé, košilky má zničené.
Všude jsme měli kaňky, pořád jsme neměli pijáky
a pořád problémy s pery, takže pak bylo fajn,
když se pak přešlo na ta lepší,
co se neplnila, neskřípala a nedělala kaňky.
Své stížnosti posílejte přímo výrobci.
Prý o zmetcích nic neví. Je to Koh-i-noor v Dačicích.
S kaňkami to bylo špatné.
A to v tom předmětu krasopisu, když jsem učil na obchodní škole,
prostě proto, že ty děti už byly
většinou zvyklé psát nějakým jiným nástrojem.
A to pero obyčejné prostě většinou asi moc namočily.
Piják se nesmělo říkat. Správně oficiálně to byl sací papír.
Takovým pijákem dokonalejším,
který se používal pak i v úřadech, byl tento točicí.
I když čím dál tím víc nahrazuje krasopis psací stroj,
samozřejmě se nikdy neobejdeme bez tužky.
Jenže po chvíli psaní se přece jen ruka unaví.
A to byl jeden z důvodů, který přiměl pracovníky Koh-i-nooru
závodu 02 k inovaci kuličkových tužek.
Posledním výsledkem vědeckotechnického rozvoje
je kuličkové pero značky Pluto Elastic.
Někdy v polovině 60. let, řekl bych v roce 1966 nebo 1967,
vyšlo nařízení ministerstva školství,
že nesmí být žák a student nucen psát pravou rukou,
má-li pro to nějaké vrozené dispozice,
tedy pro psaní levou rukou. Ono se to pak promítlo
ještě po několika letech, než se i u nás začali
objevovat ti levou rukou píšící.
Aby byla ta "L“ pěkně stejně vysoká.
Výborně. A zase nám to jedno nadskočilo.
Podívej, Milánku.
První čínská propiska ve třídě, to jsme byli všichni unešeni.
Záhy jsme ji měli všichni. Ona byla poměrně dost drahá,
ale i ti učitelé, pokud si dobře vzpomínám,
to doporučovali, takže nám to rodiče koupili.
To bylo psaní úplně o něčem jiném. To byla paráda.
U plnicího pera můžete stínovat. To je právě ta podstata toho pera.
V krasopise se to cvičívalo.
To je podstatné, to u běžného pera,
u toho našeho dnes používaného druhu, není možné.
Tam se musí trochu víc přitlačit.
My jsme jako kluci hrozně milovali propisky cigarety.
A potom tam měl spolužák taky svlékací propisovačku.
Ta když se obrátila tuhou nahoru, tak tam byly tři ženy.
Ony si svlékaly plavky, takže tam byly nahé,
takže to vím, to si pamatuji, to byl fenomén.
Pamatujete si ještě, čím jste se učili psát na základní škole?
A jaké psací potřeby jste před rokem 1989 měli rádi?
Www.retromanie.cz, místo pro vaše názory.
Mějte se hezky.
Ale vraťme se k naší filmové hádance.
Díváte se na tužky, které zná celý svět.
Proto se tento českobudějovický podnik jmenuje...
Ale ne. Právě napsat toto jediné jméno,
které je na všech tužkách, je dnešním soutěžním úkolem.
Tak nezapomeňte. Nejpozději pondělní poštou
odešlete do Vlaštovky korespondenční lístek se slovem,
které je názvem tohoto světoznámého podniku.
Skryté titulky: Věra Kotlínová Česká televize, 2012