To je přesně ono. No jistě. Kytičky na svém místě.
Studio Kamarád. Jestli jsem si něco jako malá holka
opravdu přála, bylo probudit se přímo ve Studiu Kamarád.
Pojďte se i vy spolu s námi vrátit do svých dětských let,
protože dnešní Retro vás vezme právě za kulisy pořadů
pro děti a mládež 80. let.
Po letech nás osloví moderátoři Vegy a Magionu.
Je něco málo po 17. hodině a to znamená, vážení a milí,
-že je tady pro vás opět Vega. -Je čtvrtek odpoledne,
a tak vás, kluci a holky, u vašich televizorů přivítala
známá znělka Magionu. Co vám nabídneme?
Spoustu pohádek, samozřejmě taky Pohádky pro Robinsony
a kromě jiného také překvapení Magického oka.
Představí se hvězdy Studia Kamarád.
Televize pro děti začala mít úplně jiný význam
než jenom jednotlivé pořady, ale začala to být jakási instituce.
Zastavíme se u slova dospělák.
Považuji to za zbytečné a opravdu neférové, to,
že dospěláci jsou ti, kteří neumí myslet jako děti,
neumí si hrát.
A zahraje nám skupina MUFF.
Prosím tě, co tady děláš takhle brzy?
-Protože je neděle. -Jo, v neděli, takhle brzy.
-Tati, neruš! -To jsou ti tvoji mufoni.
Také jste patřili k těm, kteří byli pravidelně od osmi hodin
přilepeni na obrazovkách? Jak vznikalo Studio Kamarád
i Malý televizní kabaret a jak jsou tyto pořady
s odstupem vnímány dnes? Zjišťoval Tomáš Voženílek.
To byl začátek 80. let, měli jsme za sebou léta sedmdesátá,
která byla jak společensky, tak televizně docela tvrdá.
Tady ta televize pro děti začala mít úplně jiný význam
než jenom jednotlivé pořady.
Jestli tomu dobře rozumím, tak já teď tady mám Jůhelákům
i vlastně vám, kamarádi, pomoci vysvětlit,
v čem je rozdíl mezi lhaním a vymýšlením si.
Jenomže to je hodně těžké, na to bych sám ani nestačil,
a tak jsem si pozval do Studia Kamarád kamarády.
-Vy mi pomůžete, že? -Ano.
Co se vám vybaví, když se dneska řekne Studio Kamarád?
Studio Kamarád? Ježíš, tak to už je nějaká doba,
když já jsem byla malá a dívaly jsme se na to se sestrou.
Muf tam byl s Jů a Hele, to byla taková ta malá postavička.
Hary Šoumen a kulisy byly kreslené od pana Holého.
Ty byly hezké.
V neděli ráno, abychom nerušily rodiče, šly jsme se podívat.
Vstávání na osmou, jestli je nebo není v pořádku,
myslím si, že náš národ se tím, jak přicházela televize,
naučil fungovat nebo mnoho lidí funguje v rámci
televizního programu, takže nevím, jestli je nějak víc normální
nebo víc patologické, že děti vstávaly v neděli na osmou,
jako to, že tatínkové sedí v půl osmé u zpráv.
V naší psychologické praxi často zjišťujeme...
Říká dětský psycholog doktor Jaroslav Šturma.
Že děti na otázku, co doma ve volném čase dělají,
často odpovídají, že se všichni členové rodiny
společně dívají na televizi. A když jim třeba dáme nakreslit,
aby nakreslily život v celé jejich rodině,
jak třeba tráví nedělní odpoledne, nakreslí celou rodinu u televizoru.
Teď dovolte, abych vám představil tři kamarády,
kteří si zvlášť zaslouží být dneska tady s námi.
Jsou to manželé Renata a Martin Lhotákovi. Ahoj.
A Standa Holý, výtvarník, který dal výtvarnou podobu,
to znamená, že nakreslil Jůheláky a prakticky všechny ostatní figury,
které vystupují ve Studiu Kamarád, a Lhotákovi je prostě udělali.
Když si vezmeme třeba Jů a Hele, tak je vidět,
že měli na co navazovat, měli jsme zde velice dobrou
loutkářskou tradici už od Skupy. A myslím si,
že navazovali i vlastně na tradici loutkových divadel
ve všech okresních městech, nejenom loutkových,
ale vůbec dětských divadel.
Tehdy bylo i zvykem víkendy trávit s dětmi
právě na takovýchto představeních.
My máme každý za kačku kouzelnou novou frkačku.
Když frkneš, splní se ti všechna přání.
Malý televizní kabaret byl jeden z pořadů,
které začaly vznikat právě v souvislosti se vznikem
Studia Kamarád, lví podíl na něm měla Štěpánka Haničincová.
Byl jednou jeden princ, který se seznámil se zvláštním člověkem.
Ten člověk byl vyšší než petřínská rozhledna,
širší než vjezd do letenského tunelu
a místo očí měl rentgenové paprsky.
Improvizaci nebyly kladené žádné meze.
Nesměli jste uletět, nesměli jste například říci,
že vodník skočil do vody a plaval. To mi jednou nějak ulétla
taková představa, že přelezl hráz rybníka
a vlezl do potůčku a tím potůčkem vjel až do oceánu,
tak to se muselo přetáčet. To český vodník nesměl.
-Dobrý den, pane doktor. -Nazdar.
Dobrý den, tak jsem tady.
Copak, pane doktore?
-Hepčík! -Zdravíčko, zdravíčko.
Proč lidem ten pořad utkvěl v hlavě?
Proč na něj vzpomínají?
Protože on byl udělaný perfektně, se vším všudy.
Poslušně hlásím, Vaše Veličenstvo, že vedu podezřelého člověka.
Teda ale skutečně já se z toho pominu.
Já jsem nikdy nedělil humor na humor pro dospělé a pro děti.
Já to neumím a nevím, kde je nějaká dělicí čára,
a proto jsem se bavil tak, abych pobavil to svoje okolí,
a předpokládal jsem, že i pobavím děti.
Hrát s dětmi, to je samozřejmě disciplína.
To je velikánky obtížné, ale ono je to velikánky obtížné i pro ně.
My jsme měli tenkrát možnost přivést do studia i svoje děti.
Já jsem vodil svoji dceru Zuzanku, ta hrála zdravotní sestřičku.
Pane doktore, mám zavolat do blázince?
Ještě ne, sestro.
Já když jsem viděl, jak se to moje dítě morduje
s tímhle úkolem, já jsem byl strašně zoufalý z toho,
že jsem ji tam vzal, ale dneska máme památku.
Nedávno byla repríza a já jsem viděl tu svoji malou,
dneska maminku dvou dětí, jako zdravotní sestřičku malinkatou.
Ale já mám otázku. Proč dospěláci dávají kamarádům na zadeček,
když jim nikdo nedává na zadeček?
Já si myslím, že to je omyl.
Dospěláci dostávají také na zadeček.
Trochu jinak než děti, ale zato od mladších, než jsou sami.
Mohli jsme slyšet to slovo dospělák,
které opravdu bylo vynálezem Studia Kamarád
nebo jinde jsem ho neslyšela, ale pravděpodobně šlo o to,
ukázat, že dospělí nemají na děti čas.
Většinou to tam bylo postaveno - my jsme tady ti,
kteří na vás myslí, a ti vaši dospělí, to jsou ti,
kteří nemají čas.
Považuji to za laciný způsob, jak získávat děti,
a zbytečné vytváření mezigeneračního konfliktu,
to, že dospěláci jsou ti, kteří neumí myslet jako děti,
neumí si hrát.
Opravdu tato myšlenka se dlouho držela.
Pokud dneska chce být někdo laciný, tak ji zase použije.
Možná že částečně to tak mohlo i fungovat, musím uznat,
nicméně nebyl to záměr. My jsme chtěli vždycky říci,
že jsme na straně dětí. Připadalo mi, že děti to potřebují.
Připadalo mi, že pořád to byla doba,
kdy ti dospělí nebo dospěláci si myslí, že jsou něco víc,
že vždycky mají pravdu.
Jsou přísní na děti, ale někdy to musí být,
ale někdy to také nemusí být.
Když jsou moc přísní, tak to není hezké.
Chtěl bys být radši dospělý, nebo dítě?
Dítě.
Chtěli jsme vždycky dát těm dětem najevo, že jsme na jejich straně.
Dneska dobře vypadám, viďte, milé Hele?
Ale dejte s tím vaším paráděním pokoj.
Já musím říci, že se mi dnes splnil dětský sen,
být ve studiu s Jů a Hele, i když vy vypadáte jinak než Jů a Hele.
Myslím, že by mi ledaskdo záviděl.
-Jste si podobní? -My jsme si podobní za ta léta.
-Ten červený nos. -No.
Vlastně je to 32 let, co jste se v roce 1980
Jů a Hele poprvé objevili v Československé televizi.
-Teda to ještě nebyl Ota. -To to letí.
Já jsem původně měl být, jenže já jsem s pantomimou
odjížděl do Holandska asi na dva měsíce a nedalo se čekat,
takže to vzal Milánek Neděla.
-Nemám slov. -Vidíte, jak to s ním je.
Jestli vaši domácí dospělí ještě spí, ztište televizi.
Líp si budeme rozumět sami.
Znova mi zavolali, tak jsem se Milánka zeptal,
že zaskočím, až bude zdravý.
On říkal: Ne, tys to stejně měl dělat od začátku.
Fuj, vy dospěláci, kulatohlavci, malohlavci,
nutit kamarádům prvňákům jenom tyhle trenýrky.
Mně to tehdy oznámila, že se ten pořad bude dělat,
to jsem dělal postsynchrony na takovou pohádku,
velmi populární dneska, Princové jsou na draka.
Já tam hrál takového tupého prince,
takového debila, já můžu hrát jenom debilní prince.
Já vůbec žádné.
Tam, myslím, přišla paní Heribanová,
to byla asistentka režie a ta řekla,
že se chystá takové nové pásmo pro děti
a že by to měly spojit dvě postavy takových chlupáčků.
Navrhl to pan Holý, výtvarník, jeden se jmenuje Jů a jeden Hele.
Já bych měl mluvit to Jů. Tak jsem řekl, že to zkusím.
Ach Jů, Jů, Jů, Jů.
Teď jsem hledal ten hlas, jak by asi mluvil.
Musím říci, že jsem docela rychle našel tu polohu,
když jsem se na toho panáka podíval, on je velmi inspirující.
Oba dva. Jak jsem ho viděl, jak má tu hubu takhle,
tak se mi to takhle roztáhlo a už mi to zůstalo.
Když se vlastně Jů a Hele objevili v Československé televizi,
tak byl to hned úspěch?
Začaly děti psát, ano, ti se nám líbí.
Já si dokonce vzpomínám, že první prázdniny po tom,
co jsme s tím začali, jsem přišel u nás na vsi do hospody,
dopoledne jsem přijížděl a dědkové říkali:
Kuš, teď jsou Jůheláci. Dědkové v hospodě.
Jsou to sice plyšáci, ale vlastně to jsou takoví dospěláci.
To vlastně vůbec nejsou takové ty roztomilé dětské hračky.
Ten věk je tam neurčitý.
Oni jsou dokonce i neutra, oni mají střední rod,
takže oni nejsou takhle nějak vymezeni.
Je jim třicet, co si budeme povídat.
Co si budeme zastírat? Je jim dvaatřicet a vypadají furt stejně.
-Furt stejně. -Akorát my stárneme.
Tak.
Středeční a čtvrteční podvečery patřily pořadům Vega a Magion.
Nabízely zajímavé seriály ze světa a Honzu Rosáka se Standou Hložkem.
-Kdo to uváděl? -Takový vousatý pán, nevím jméno.
-Pán s knírkem. -Pán s knírkem, tak.
Magion někdo dělal, ale kdo? A měl knírek, že jo?
Ale kdo to byl?
Já už si čistě skromně myslel, že mě,
ale ony myslely možná mě i Petra Jančaříka
a možná ještě Rosťu Kubu, protože ten to také
ještě nějaký čas dělal. Ten měl, jestli se nepletu, taky knírek.
My jsme pro ně představovali, my tři, toho pána s knírkem.
Občas se stane, že mě navštíví, respektive potká
naprosto neočekávaně na ulici, v obchodě, v restauraci
tak zhruba takový pětatřicátník, který přijde a říká:
Vy jste Honza Rosák, že jo? A já řeknu ano.
A on v tu chvilku už mi začne tykat,
protože jsme si tehdy přes tu obrazovku tykali.
Jé, Honzo, to je prima. Já si vzpomínám na Magion.
Já si myslím, že na tyto pořady, Vega a Magion,
se dívalo docela hodně lidí. Dokonce tehdy se tvrdilo,
že po Televizních novinách to byly nejsledovanější pořady
v Československé televizi tehdy.
To se to dělá, když nemáte konkurenci,
a děti musejí, když chtějí pohádky, sledovat jenom vás,
ale tak tvrdě bych to neposuzoval. Já si myslím,
že se to dětem líbilo, i proto, že jsme si tam na nic nehráli,
to bylo takové srdečné, děti se těšily třeba i na to,
co vytáhnu z Magického oka. Jednou jsem tam sáhl
a na prstě jsem vytáhl zakousnutého netopýra.
Kromě jiného.
Měl jsem ve studiu také levharta, který na mě cenil zuby.
Byly to krásné časy.
Tehdy člověk asi nějakým způsobem nerozlišoval
přesně tyto dva pořady, protože měly podobný formát.
Pořád se hlasovalo svým způsobem o nějaký seriál, který má být,
a byly tam určité vzdělávací pořady plus pohádky.
Seriálovými trháky se i díky hlasování diváků stali Čáryfuk...
Nebuď nervózní. Už to bude.
Taťko Šmoulo, oběd už měl být dávno hotov, a Mlsoun tu ještě není.
Šmoulové.
-Mlsoun by jídlo nezmeškal. -Nemám rád jídlo.
Já jsem je varoval. Říkal jsem jim,
aby do močálu nechodili bez mé odborné asistence.
Musíme vytvořit pátrací skupinu.
I Děti z Kouřové hory.
Připravit se! Pal!
-To oni udělali, pane Bajere. -Jen pěkně pojďte, vy darebáci!
Ten dělá to a ten zas tohle a všichni dohromady udělají moc.
Co vlastně je na Jů a Hele tak zvláštního nebo přitažlivého?
Je to asi tím, že tím, že mají takové pojítko kamarádsky,
jsou to přátelé, tak to už je takový základní přínos,
že mají v tom přátelství takový lidský rozměr.
I když mají spolu rozmíšky, tak to vždycky skončí dobře.
Vždycky se nám usmíří. Vždycky se postaví proti Mufovi.
To mělo dokonce vliv i na nás, že jo? My se máme taky rádi.
-Ježíšmarjá, ano. -Po těch letech.
Vy jste vždycky byli takové dobré duše.
My jsme takoví troubové, kteří naletěli často.
Já jsem takový i v životě.
To není žádný protiúkol, tato figura.
Já kvůli tomu mám na chalupě mufolapku.
A furt ne a ne se chytit, ten Muf.
Ona asi také spousta lidí si možná dodnes myslí,
že jste v kostýmu těch postaviček.
-To si myslí, ano. -Jak to vlastně je?
To technické zázemí? Kolik je loutkovodičů?
Jednu postavu ovládají, myslím, tři.
Dva až tři lidé podle toho, co musí dělat.
Ale párkrát tam byli mimové. To už se teď nedělá.
Když třeba chodili krajinou, tak se použili jako mimové,
ale jinak je to princip černého divadla.
Bavíme se o době před rokem 1989, kdy v televizi se velmi často
stávalo, že ze scénáře musely být vystřiženy některé scény.
-Bylo to i v případě Jů a Hele? -Na to mám jednu za všechny.
Bylo to častokrát, ale nejkrásnější bylo,
když normálně jedu podle scénáře, něco se tam nepovedlo.
Hele říká: To jsme teda v rejži. Najednou z režie se ozvalo: Stop!
Všechno sklaplo, vlétla tam Andulka Jurásková a říká:
To, proboha, nemůžeme říkat. Oni zdražili rýži.
Tak jsme navrhovali, že to je někde jinde...
Ale to taky neprošlo.
Ahoj, Jůheláci, mám problém s učením,
protože se musím učit, a vůbec mně to do té hlavy nejde.
Já si pamatuji, když jsem byla dítě, že jsem vám psala dopis.
-Já to dostal. -Určitě?
-Neříkej! -Já nevím.
Myslím, že jsem vám tak jen psala: Ahoj, Jů a Hele, jak se máte?
-To nám posílali z televize. -Ano.
Co vám tak děti nejčastěji psaly? Svěřovaly se?
Někdy se svěřovaly, někdy chtěly podpisy.
-Tak různě. -Někdy abychom domluvili rodičům.
Posílali jste třeba fotky a podepisovali jste se Jů a Hele?
-Bylo to tak? -Já dokonce kreslím Jů.
To já dělám dodnes.
Nebo to dělal někdo na sekretariátu za vás?
Ne, já se někdy nakreslím jako Jů, nos a oči takhle.
Udělám Hele a tu hlavu používám jako "O“. Ota.
-To jsou česáčky škrabáčky, co? -No jo, to jsou česáčky blešáčky.
Ale jděte!
Vy jste se staůo takovým fenoménem,
že jste byli pro někoho třeba vzor, pro někoho taková zásadní postava,
která ho ovlivní, zkrátka téměř všechny děti seděly
v neděli dopoledne před televizí a poslouchaly.
Bylo by to zajímavé, ale tak chlupaté děti jsem ještě neviděl.
-Já myslím vizuelně. -Musím říci,
že já v neděli dopoledne spím, takže jsem to v televizi neviděl.
Já to vidím jen na monitoru, když se to kopruje.
Já jsem to teda v televizi v životě neviděl,
ale v té době šel ještě Rumburak.
To byla další postava, která ovlivnila řadu dětí,
přestože to byl velice záporný hrdina,
tak mi děti psaly, že mi drží palce.
Kde je ten králík ožižlaný? Ještě bych ho trošičku vyžižlal.
Jsem tu, abych tě zachránil,
Jů a Hele zastínil.
Péťo, probuď se. Asi se ti něco zdálo.
-Jo. O Mufovi. -Tak ten zase odletí. Spi dál.
Tak jo.
Mufova vizitka v další reportáži.
Diváci se dělí na dva tábory, na příznivce a nepříznivce,
jak jsem se tak vyptávala známých. Holčičky většinou
Mufa rády nemají, protože zlobí, kdežto klukům je sympatický.
Je to samozřejmě velký zlobišák a je to záporné znaménko
k těm kladným plyšákům Jů a Hele.
Simsala bim! Simsala bim! Ať je z tebe sto robátek.
A všechny mi budou sloužit.
Jauvajs, jauvajs. Mě něco škrábe.
Jauvajs, je to přirostlé.
Do televize jsem šla poprvé
a konkurz jsem vlastně taky dělala poprvé.
Měla jsem tak stažený krk, že ze mě vyšel takový skřehotavý hlas,
což fakt bylo trémou, ale zřejmě byl úspěšný,
protože jsem tu roli dostala.
Od té doby Muf mluví tak, jak mluví.
Ne! Ne! Co to je? Co je tohleto?
S kapelou jsme měli takový večírek asi před deseti lety,
kdy jsme si vymýšleli název.
Někdo prohodil, že se budeme jmenovat MUFF.
Nebo prohodil slovo Muf. Tak jsme o tom začali přemýšlet
a zjistili jsme, že Muf je taková postavička ze Studia Kamarád,
která zlobí, provokuje, je taková pozitivně negativní.
To se nám vlastně hodilo do té muziky, co jsme chtěli dělat.
Taky jsme chtěli jakoby někudy provokovat,
a tak se nám to zalíbilo, uchytilo se to.
Mufa máme na desce, máme ho na stránkách.
Je to naše logo v podstatě, vzali jsme si ho jako naše logo.
Docela rádi bychom se s Mufem setkali osobně.
Asi to vypadá, že když natočíme desku tenhle rok,
tak by nám to mohl přijít pokřtít,
ale musíme se s ním ještě nějak domluvit. Uvidíme.
Žít s pocitem, že jsem vychoval nebo že jsem se spolupodílel
na vychování určité generace nebo spousty dětí,
to je hezký pocit. To je na tom to nejlepší.
Já bych si to nikdy nemyslel, ale jak říkám,
moje zásluha je jenom malý dílek z toho,
co dělali všichni kolem mě.
Já se mám úplně bezvadně. Je mi už přes třicet.
Vůbec nestárnu, na rozdíl od téhle té.
Ta teda je, ani nemluvit.
No jo, ale já jsem na tom naprosto skvěle.
Tak nám hodinka utekla jako voda a mně nezbývá nic jiného
než vám popřát hezký zbytek dnešního dne a za týden zase ahoj.
Tak, holky a kluci, dnešní Magion končí.
Doufám, že se vám všechny pohádky líbily.
A příští čtvrtek, no ale někdy hodně v budoucnu, na shledanou.
Kteří dětští hrdinové byli vaši nejoblíbenější?
A které dětské pořady jste sledovali nejraději?
Napište nám to na www.retromanie.cz.
A příští týden na viděnou.
Skryté titulky: Věra Kotlínová Česká televize, 2012