Jihočeská přehrada na Lipně je pýchou
celého českobudějovického kraje i jeho výtvarných umělců.
Akademický malíř Áda Novák právě tak jako Jiří Tichý
z tamní krajské odbočky neodolali kouzlu a mohutnosti
lipenské přehrady.
Svoje nejlepší práce potom vystavili
v závodním klubu na přehradě.
Když se řekne socialistický realismus,
většina z nás si vybaví třeba jásavý budovatelský plakát
nebo monumentální architekturu.
Ale skutečnost je daleko složitější.
Dnes se vydáme po stopách sorely,
pokusu režimu aplikovat ideologii na umění.
Co to vlastně socialistický realismus byl?
To je vlastně politický konstrukt, jak má kultura vypadat.
Tudíž to není žádná tendence, která by vznikla od autorů, od umělců.
Samozřejmě se za architekturou sorely vydáme.
Sorela v architektuře samozřejmě reagovala na bytovou nouzi,
která tady byla po válce.
Zjistíme, jak se socialistický realismus promítl do 70. a 80. let.
Politicky angažované umění se v 70. a 80. letech objevuje
na prestižních reprezentativních budovách.
Termín socialistický realismus pochází ze Sovětského svazu.
Na sklonku 40. let byl importován i do Československa
jako oficiální směrnice pro umění.
Jaké jsou začátky sorely u nás a jak intenzivně pronikla
do naší společnosti, zjišťoval Jan Dufek.
Sovětský svaz.
Ve státní Treťjakovské galerii byla zahájena
jubilejní všesvazová malířská výstava.
Je přehlídkou práce sovětských malířů za posledních 30 let.
Josif Vissarionovič Stalin
a Vjačeslav Michajlovič Molotov s dětmi.
Obraz malíře Jefanova.
Štafeta, práce malíře Dějněka.
Svátek na kolchozu od malíře Džašiho.
Pokud mluvíme o socialistickém realismu,
tak je určitě potřeba říci, že vznikl někdy na počátku 30. let
především jako politický koncept kultury.
A jako takový asi je ho potřeba vnímat i ten pojem,
že to je vlastně politický konstrukt,
jak má kultura vypadat. A tudíž to není žádná tendence,
která by vznikla od autorů, od umělců.
Ten program byl přijat v roce 1934 v Sovětském svazu
a jeho autorem je Alexandr Andrejevič Ždanov.
Tento program byl potom u nás vydaný v roce 1949
a přijatý za oficiální doktrínu kulturní
na IX. sjezdu Komunistické strany Československa.
Sorela přišla v době,
která sama o sobě cítila určité opotřebení funkcionalismu.
Už jako nebylo kam dál.
Už se dál nedaly zjednodušovat ty formy.
Domy nemohly být už hladší a širší okna
a porcelán už nemohl být víc kulatý a bez dekoru.
Ono to nastoupilo v období,
které mělo svoji vlastní tendenci k jakémusi návratu ke klasicismu,
jak jsou ty vlny odnepaměti, že něco směřuje dopředu,
a pak se to vyrovnává jakýmsi zpětným rázem,
tak ta sorela navázala na ten zpětný ráz.
Takže ona byla tomu běžnému publiku trošku blízká,
protože už to nebylo tak chladné, jako byl funkcionalismus.
Už to bylo trošku lidovější.
Kdyby sorely nebylo, tak by ten zpětný ráz měl jinou formu.
Byl by kultivovanější, byl by nápaditější.
Byl by jako upřímněji citový, ale proběhl by.
Ke konci roku, kdy naše závody hrdě hlásily výsledky
druhého roku pětiletky, předložili i naši umělci
veřejnosti výsledek své celoroční práce.
V paláci U Hybernů vystavují svá díla
výtvarníci z celé republiky. Náměty jejich prací nám dokazují,
že naši umělci mají úzký vztah k dělnické třídě
a snaží se zobrazit přeměnu naší společnosti.
V čele výstavy sousoší Václava Žaluda
Za mír, za vlast, za socialismus.
Vznikl vlastně velice organizovaný program,
který k vzniku těchto děl vedl, a ten jednak spočívá na založení
Svazu československých výtvarných umělců,
kdy tato díla nebo tato témata jsou zadávaná rámci
jakýchsi akčních úkolů, které byly podmínkou k tomu,
aby ti výtvarníci mohli zůstat ve své profesi.
Zároveň k tomu vzniká armádní výtvarné studio,
které pracuje velice programově na základě nějakého rozkazu.
Na besedě kulturních pracovníků s dělníky vyřídil zástupce
prezidentské kanceláře šéfredaktor Nečásek
pozdravy prezidenta Gottwalda. Stachanovec Kozubík prohlásil,
že budou-li umělci pracovat s takovou oddaností lidu,
s jakou maloval Aleš a psal Jirásek,
zahrne je dělnická třída veškerou láskou a všemi potřebami.
Politický koncept socialistického realismu
včetně programu Želenova není konceptem, projektem,
představou nebo programem kultury,
ale je nástrojem manipulace s kulturní obcí.
V tom programu je řada představ, jak to správné ideologické dílo
má vypadat, a zároveň další větou je
v tom programu ta původní představa popřena.
Moc umění v předávání nebo prosazování idejí
je, myslím, poměrně malá. Ona se v tom daném okamžiku
zdá být veliká, protože vás obklopuje,
útočí na vás, koukáte se na to, chodíte kolem toho,
ale z déledobého pohledu ta ideologická funkce zanikne.
Usnesení strany a vlády přineslo nové úkoly
i projektantům a architektům. Inženýři Kančev a Miňovský
s kolektivem bratislavského Stavoprojektu připravují
v projekční kanceláři výstavbu nových krásných moderních sídlišť.
Slovenští architekti stejně jako sovětští řeší výstavbu
těchto sídlišť námětově novými, bohatšími architektonickými tvary.
Ostrov nad Ohří je jedním z nejvýznamnějších zástupců
socialistickému realismu, socialistické architektury
50. let v tehdejším Československu.
Tu sorelu vlastně zastupuje jen několik zástupců,
několik celků, zejména urbanistických,
to znamená hlavně satelitní města navázaná na Ostravu, Poruba,
Havířov, dále Dubnica a potom právě dvě městečka
tady v severozápadních Čechách, to znamená Ostrov a Horní Slavkov,
které jsou velmi podobné.
Sorela v architektuře samozřejmě reagovala na bytovou nouzi,
která tady byla po válce, a to je neoddiskutovatelný fakt.
Kromě velkých urbanistických celků známe ty bytovky
téměř v každém větším městě, takže po válce tady opravdu
byla bytová nouze a lidi byli rádi, že dostali bydlení.
Ten urbanismus sorely měl jednu nepopiratelnou přednost,
a sice že byl velmi městotvorný. Ta sorela skutečně vytvářela
náměstí, vytvářela ulice, ty domy měly parter,
kde byly obchody,
což je opravdu velká přednost oproti tomu pozdějšímu vývoji.
Sorela jako "styl“, jestliže z ní smažeme
nějaké ideologické resentimenty, tak nic hodnotného nepřinesla.
To byla směs jakéhosi konzervativismu,
pseudolidového umění až po renesanci atd.
Při vážném uvažování o umění a jeho vývoji nemá žádný smysl.
To, co přišlo po sorele, dneska tomu říkáme bruselský styl,
pozdní 50. a začátek 60. let, to bylo něco úplně jiného.
To na to nijak nenavazovalo. To se od toho oprostilo.
Řekněme, že tomu zůstal takový ten étos mládí lidstva,
prostě jednou bude líp atd. To v 60. letech zůstalo.
Ale po stylové stránce to bylo úplně něco jiného.
Když někomu řeknete v České republice,
že u nás má největší sbírku socialistického realismu Ital,
tak se asi každý velmi podiví a hlavně ho napadne,
jak se Ital dostal ke sbírání sorely.
Jak to bylo u vás?
Dvacet let bydlím v České republice.
Jak jsem k tomu přišel? Tyto obrazy nikdo nechtěl koupit
v reakci na to, co tu bylo dřív, diktatura, komunismus atd.
Já jsem na to koukal jinýma očima.
Já jsem koukal na obrazy jako na umění.
Začal jsem to kupovat.
Koupil jsem sochy, obrazy, grafiky, fotografie.
Na začátku to byl dream, sen.
Teď mám 650 obrazů, 200 soch a tak dále.
Věděl jste od začátku, že jde o umění, třeba o tvorbu,
která vznikala pod vlivem komunistické ideologie?
Já jsem začátek viděl jinýma očima, jak jsem říkal.
Viděl jsem jenom obrazy, ne co to byla ideologie na obrazech.
Mohu říci, že nejen v České republice to byla
propaganda komunismu, ale Česká republika
je možná na nejlepší úrovni kromě Ruska,
lepší než Polsko, lepší než Maďarsko,
protože to byli malíři, co studovali na velké mistry.
Pamatujete si ještě, který obraz nebo socha
byl ten první, který jste získal do své sbírky?
Já jsem byl blízko mé kanceláře. To byla velká popelnice.
Tam bylo dvacet fotografií na spartakiádě.
Opravdu nádherné fotografie.
Já jsem vybral popelnici.
To bylo první, co jsem začínal sbírat
fotografie socialistického realismu,
protože lidé to vyhodili, neměli o to vůbec zájem.
První obraz jsem koupil na jednom trhu blízko Prahy.
Byl to malý obraz, zajímavý.
Když řeknete u nás, v České republice,
že vy jako cizinec, který tady sice žije,
ale stále jste pro nás cizinec, sbíráte tvorbu
socialistického realismu, jak lidé nejčastěji reagují?
Na začátku mě viděli jako blázna.
Kde jsem začínal potom mluvit v institucích a dělat v nadacích,
to jsem poznal opravdu kladný vztah
mezi institucemi a mojí nadací. Teď je lépe.
Minulý rok jsme dělali výstavu v Národní galerii.
Tento rok děláme výstavu v Šanghaji a v Itálii.
Teď je to stokrát lepší.
Přišel rok 1968 a uvolnění konce 60. let
se rychle změnilo v šedou normalizaci.
Termín socialistický realismus, který už se zdál zapomenut,
opět přichází na scénu. V jaké podobě?
O tom více v další reportáži.
Pamětihodný rok 1945, který otevřel novou epochu
československých národních dějin, epochu budování socialismu,
výrazně ovlivnil politické, hospodářské a sociální proměny,
velmi kladně ovlivnil i vývoj výtvarného umění.
Výtvarné umění se stalo výrazným spolutvůrcem
socialistické kultury. Aktivní postoj
k celospolečenskému dění, cílevědomý tvořivý čin,
především pak jasná ideová orientace prosazující
tvořivou metodu socialistického realismu
představují rozhodující stimulační body
poválečného slovenského výtvarného výrazu.
Při příležitosti letošního slavného květnového jubilea
připravila Slovenská národní galerie v Bratislavě výběr
ze slovenské výtvarné tvorby posledních čtyř desetiletí.
Já si myslím, že od 70. let nahoru
ty politické tlaky, které byly na umění,
už neměly ideologickou povahu, ale jenom mocenskou povahu,
že to byly kliky různých part, které obsadily různé komise atd.
Ty se vzájemně prosazovaly, ale nemělo to už nějakou ideu
v tom, že něco je dobře a něco lidstvu pomůže.
Už to bylo jenom obsadit ta území, obsadit ty zakázky.
Mluvíme o tom, že naše umění má být socialisticko-realistické.
V 50. letech u nás došlo k určitému zkreslení teorie
socialistického realismu, deformacím, které z toho vyplynuly,
určitým tendencím k schematismu. To je pravda.
Ale touto pravdou se později v 60. letech zastírala
pozitivní podstata socialistického realismu.
Socialistický realismus oficiální vykladači
výtvarné kultury proklamovali pořád.
Vlastně ho znovu proklamovali po svobodomyslných 60. letech.
Jak se změnila kulturní politika nebo politika po okupaci,
tak byla tendence se vrátit ke klasickému pojetí
socialistického realismu, ale pochopitelně
už málokterý výtvarník po roce 1968 skutečně věřil socialistickým
nebo komunistickým ideálům a ti výtvarníci se spíš uchylovali
k indiferentním tématům, která byla nepolitická.
Těch politických témat, která se dělala,
bylo proti 50. letům hrozně málo, aspoň co se týče mého zájmu,
tedy plastik ve veřejném prostoru.
Nemluvíme o profilovaných výstavách,
které dělali na 30. výročí Vítězného února
nebo 25. výročí Vítězného února a 30. výročí osvobození
Československa sovětskou armádou, ta cenzura byla příšerná.
Co se týče normálních kašen, reliéfů a výzdob,
tak politicky angažované umění se v 70. a 80. letech objevuje
na prestižních reprezentativních budovách,
kterými se ten režim chlubil.
Samozřejmě u různých památníků osvobození to bylo povinné,
socialistický realismus se tam musel objevit,
ale třeba tady jsme na piazettě mezi Novou a starou scénou
Národního divadla.
Výzdoba Nové scény vznikla jako takový "gesamtkumstwerk“,
který s tím socialistickým realismem koketuje,
ale asi by se nedal přesně tak definovat.
Například Josef Malejovský, kterého tady vidíme za námi
z roku 1983, ten svým lyrickým pojetím
a že tam je figura schovaná a že se to jmenuje, myslím,
Znovuzrození, tak to koketuje se socialistickým realismem,
ale není to kolchozník nebo zaťatá pěst dělnické třídy.
K nadcházejícímu výročí vypsal
i Český fond výtvarných umění soutěž.
Mezi těmi, kteří byli vyzváni k účasti,
byl i akademický sochař Jan Hána.
Před 20 lety vytvořil známé sousoší Únor
a dodnes se věnuje oboru realistické monumentální tvorby.
V současné době pracuji na velmi krásném úkolu
sousoší osvobození Československa sovětskou armádou.
Je to velmi závažný úkol a chtěl bych,
aby to nějak zdůraznilo celou tu bojovou cestu
jak naší armády, tak sovětské, a vrcholilo to v moment osvobození.
Postihnout ten vzrušující moment doby, o to mi šlo.
Úkolů je teď mnoho a je pro sochaře velmi plodná doba, bych řekl.
Tematicky je možno se vypořádat s celou řadou úkolů.
70. a 80. léta jsou ne tak otevřeně brutální,
nicméně z pohledu asi vlivu na vývoj české kultury
jsou asi daleko destruktivnější
a to období 70. a 80. let je velice dlouhé.
Ztrácí se tím kontinuita s nějakým normálním kulturním
nebo vůbec normálním společenským životem.
A ten jev krize kultury, kdy v 50. letech
pod tím mocenským tlakem ta kultura najednou začíná
být konzervativní, šedá, nevýrazná, tradiční,
tak vlastně tady v 70. a 80. letech nabývá
na příklonu k této šedi.
Je to pro společnost velmi destruktivní.
Socialistický realismus.
To vypadalo kdysi jako zaklínadlo, jako nějaká záhada.
Dodnes ještě je to problém mnoha lidem nejasný.
Podle mého názoru je to věc nesmírně jednoduchá.
Já bych ji vyjádřil příměrem.
Socialistický realismus znamená chodit po zemi
a přitom umět i létat.
Dnešní vztah k sorele bude nutně ambivalentní.
Jednak tak trošičku už zmizela ta přímá hrůza,
kterou jsme cítili.
Je to vlastně uzavřená historická záležitost,
takže dneska už máme tendenci spíše na tom vyzdvihovat
to pozitivní, ale na druhou stranu
ten duch doby je tady jasně přítomen.
Jen si vezměme tady třeba v Ostrově plastiku
právě tady na atice kulturního domu,
jejím autorem je sochař dneska zapomenutý.
Jmenuje se Jaroslav Šlesinger, který dělal mezi válkami
pomník Masaryka v Jihlavě, který byl poté odstraněn.
To byl člověk, který byl zatčen,
a pracoval právě tady v jáchymovských dolech.
V roce 1954 byl vyreklamován, když už byl vážně nemocný,
měl rakovinu plic, a byl nějakým způsobem
tím architektem získán proto, aby vytvořil ty sochy
právě na té atice, a v roce 1955, tedy jen rok poté,
kdy byl ten kulturní dům otevřen, umírá,
takže takové věci skutečně nelze nějakým způsobem pominout.
Ty tady budou přítomny, takže tu architekturu musíme
vnímat i z tohoto hlediska. Jiná věc je samozřejmě to,
že bychom ji měli dnes už památkově chránit.
40 let přerušení kontinuity přinese strašnou změnu.
A to přerušení bylo strašné. Nejen že se něco nesmělo,
že se nesměli někteří autoři vystavovat,
a když se to nevystavuje, tak to nežije.
Ale nebyly kontakty, nebylo srovnání.
Nebyla literatura, nebylo nic.
Řekl bych, že toto přerušení nadělalo daleko větší škody
než celá sorela se vším všudy dohromady.
Výtvarné umění, to se vzpamatuje během pár let,
ale architektura, ta má strašnou setrvačnost.
Ne v tom, že trvá dlouho, než se něco namaluje
a potom postaví, ale než ti objednatelé pochopí, co mají chtít.
Když se projdete po naší krajině, tak to je něco strašidelného,
co všude stojí. Ne proto, že by to architekti nedovedli
namalovat, ale protože to ti uživatelé nechtějí.
A oni to nechtějí proto, že to neznají.
Protože 40 let nebo s válkou dohromady ještě víc
tady vlastně žádná kvalitní architektura nebyla.
Nebyly vzory, nebyly kontakty, neměli kde to okoukat.
Od XV. sjezdu Komunistické strany Československa
jsme dosáhli skutečně významných úspěchů.
Zpráva Ústředního výboru Komunistické strany Slovenska
to názorně dokumentovala. Poukázala na skutečnost,
že hlavní proud vývoje je zdravý ve všech oblastech tvorby.
Pozitivní výsledky se dosáhly především proto,
že se upevnila vedoucí úloha strany v celé společnosti,
tedy i v kultuře a v umění. Posilnil se vliv
socialistického státu v této oblasti
a obnovení a uplatnění kulturní politiky znamenalo
posílení společenského vlivu na tvorbu a zprostředkování
uměleckých hodnot. Na proces sjednocování umělců
pozitivně působil celkový vývoj naší společnosti,
její úspěchy v hospodářském i společenském životě.
Tvořivá umělecká fronta se v dokumentech svých sjezdů
programově přihlásila k principům stranickosti
a k tvořivé metodě socialistického realismu.
Nejvýznamnější díla současné tvorby ztvárňují dnešního člověka
a významné proměny naší společnosti.
Jak vnímáte socialistický realismus dnes vy?
Líbí se vám třeba International?
Berete takové budovy jako svědectví doby,
které by se právě proto měly zachovat pro další generace?
Na vaše názory čekáme na www.retromanie.cz.
Skryté titulky: Věra Kotlínová Česká televize, 2012