Ruské fotoaparáty, československý fotopapír
a východoněmecký kinofilm.
Češi a Slováci kralovali amatérské fotografii.
Fotil a vyvolával skoro každý. V dnešním Retru uvidíte,
jak moc jsme propadli kouzlu zastaveného okamžiku.
V dnešním Retru se dozvíte nejenom to, že pultům
československých fotoprodejen kralovaly ruské fotoaparáty,
ale že jsme spíš než po nich toužili po foťácích
z kapitalistické ciziny.
Ty věci byly na tehdejší dobu pekelně drahé.
Když já jsem nastoupil po střední škole
a bral jsem 1 250 korun, tak svého prvního nikona,
který byl z roku 1960, to znamená 26 let starý,
otřískaný, jsem koupil za pět a půl tisíce korun.
Před listopadem 1989 se nestály fronty jen na banány nebo auta,
ale i na fotografie z dovolené.
Třeba i dvousetmetrové nebo třísetmetrové,
které byly v září nebo v říjnu,
aby si člověk pořídil černobílé obrázky.
A zavzpomínáme na fotografování a fotografie pořízené
v profesionálních fotoateliérech.
Tenkrát hodně ti lidé si mysleli, že v ateliéru jsou profesionálové,
že to bude hezké, protože všechny ty snímky byly retušované.
Tyto situace jsou jistě i vám důvěrně známé,
mnohokrát viděné nebo i zažité. Člověk fotografující vyhledává
okamžiky, nejlepší úhel záběru a fotografuje nebo taky filmuje.
Je to zábava, tvůrčí činnost, ale i osud,
kterému člověk může propadnout na celý život.
Jako náš fotograf.
V dobách socialismu byly prodejny Foto - kino součástí drogerie,
takže se mohlo klidně stát, že jste si odtud odnesli
čisticí prostředky a k tomu třeba takový foťák.
Z čeho jste mohli vybírat a co bylo k mání jen pod pultem, uvidíme teď.
Praha se právě vyznačovala tím, že měla hodně velkých
specializovaných prodejen Foto - kino,
ale patřily pod státní podnik Drobné zboží Praha,
oproti krajským městům, kde většinou byly ty sortimenty
kombinované, že tam byla část foto kino, část drogerie.
Regály s prášky, kartáčky na zuby, zubními pastami, voňavkami apod.
a pak byla část vyčleněná, konkrétně u nás to byl regál,
na kterém byla skleněná vitrína, pod kterou byly nějaké drobnosti,
filmy a podobně, za zády vystavené chemikálie,
v některých případech fotoaparáty.
Na trhu byly převážně fotoaparáty ruské výroby.
Byly to zenity, pak to byly fotoaparáty naší výroby.
Například to byla Microma Stereo, pak to byla Flexareta,
která ukončila výrobu v roce 1973, to byly velmi populární aparáty,
z levnějších to byly známé ruské lubitely.
Ty byly spíš pro začátečníky šest krát šest.
Nejoblíbenějším a nejprodávanějším aparátem střední třídy byla
východoněmecká Praktica.
Já jsem si svoji první praktiku kupoval na půjčku.
Vzal jsem si u České spořitelny nebo u čeho to bylo půjčku,
z čehož mámu málem omyli, ta nesnáší samozřejmě půjčky.
A koupil jsem si tam za pět a půl tisíc vybavení
východoněmecké praktiky, tělo a dva tři objektivy.
To jsem si kupoval u Škody.
Myslím, že si těžko někdo dovede dneska představit,
že některé druhy zboží měly desítky let stejnou cenu
a desítky let se vyráběl stejný druh zboží.
Například fotobrašna se třeba 20 let vyráběla stále stejná,
jeden druh, jedna velikost.
Inovace jednotlivých výrobků byly velice pozvolné.
Třeba pět, sedm nebo deset let se vyráběl stejný model
třeba sovětského přístroje Zenit. Potom se najednou objevil
stejný přístroj, který měl navíc expozimetr.
Zase dalších pět nebo sedm let se vyráběl stejný přístroj,
který měl expozimetr.
Nepochybujeme o tom, že fotograf má být vyzbrojen
dokonalým přístrojem, ale Karel Godstein z Ústí nad Labem
dokáže dobře fotografovat i vlastnoručně vyrobenými
aparáty v ceně několika korun.
Materiál na tento přístroj koupil za pět korun a podívejte se,
jaké s ním dokáže širokoúhlé zázraky.
Chtěl-li jsi přesedlat na vysněný nikon nebo canon,
tak jsi narazil buď na nějakého prodejce,
který měl už opotřebený a ošuntělý přístroj,
prodal ti ho, nebo jsi chodil do jediného bazaru v Praze
do Lazarské ulice, tuším, k Havlíkovi, dnešní Pazdera.
Tam jsi při troše štěstí mohl občas sehnat něco, co se dalo koupit.
Také je důležité říci, že ty věci byly na tehdejší dobu
pekelně drahé. Když já jsem nastoupil někde po střední škole
a bral jsem 1 250 korun, tak svého prvního nikona,
který byl z roku 1960, to znamená 26 let starý,
otřískaný, jsem koupil za pět a půl tisíce korun.
Velmi nedostatkové byly přístroje, které se tenkrát dovážely
z Japonska nebo ze Západu. Ty se pravděpodobně nejčastěji
dovážely kolem vánočních svátků někdy na jaře.
Lidé třeba několik měsíců chodili, dotazovali se, ptali se,
kdy už konečně to bude, my jsme to samozřejmě sami nevěděli.
Fotoaparát Pentax, který jsem si koupil,
přemluvil jsem ženu, že jsme nemuseli kupovat
hned ledničku, ale koupil jsem si fotoaparát,
tak byl za deset tisíc. V té době to bylo hodně peněz.
-Za to byla lednička a kousek. -Tam byl opravdu problém,
když jsme dostali třeba tři aparáty a chtěly to stovky či tisíce lidí,
tak prakticky to byla buď věc náhody,
nebo ti lidé skutečně tam chodili do toho obchodu třeba tři měsíce.
Pamatuji si dodneška, jak jsem dostával v pytlíku
německé negativy ORWO, které byly v té době
samozřejmě podpultové zboží, protože FOMA vyráběla akorát
svoje fomácké filmy ne příliš velké kvality.
ORWO bylo o třídu či dvě lepší. Na takové filmy,
jako byl Kodak nebo Agfa, nebylo ani pomyšlení.
Pro následující záběry jsme se tentokrát vypravili
na výstavu Interkamera 75. Ve stánku NDR nám jako novinky
představili nové filmy ORWO o citlivosti 15 a 17 DIN.
Expozice značky Minolta. Velký zájem u tohoto stánku
projevovali fotoamatéři o typy HI MATIC,
kamery s elektrickým měřením expozice.
Já si pamatuji, že u mě nakupovaly i známé osobnosti.
Třeba pan Kopecký u mě nakoupil zvukový projektor
a rakouskou zvukovou kameru, která byla velmi nedostupná.
Pamatuji, že jsem jel i k němu domů a ukázal jsem mu,
-jak se s tím pracuje. -Do Foto - kina jsi mohl zajít
a mohl sis koupit českou univerzální vývojku nebo ustalovač
a možná při troše štěstí FOMA film citlivost 17 ASA.
Tím to haslo. Pak se jezdilo do východního Německa,
kde byly filmy ORWO, ovšem ty ti většinou celníci
sebrali buď na hranicích, když jsi neměl štěstí
a nepropašoval jsi je, protože se to vyvážet z NDR nesmělo.
Kdo měl kanál na Barrandov, tak si za tři kila koupil
stodvacetimetrovou roli NP7, což byla čtyřstovka citlivostí
a černobílá, doma sis to natočil do špulek od použitých filmů
a měl jsi film za XY a paráda.
V té době nám scházelo všechno, co bylo na Západě.
Sem se dováželo jen podle úvahy tu a tam něco,
co si nahoře na tehdejším OPZ mysleli,
že to těm lidem stačí,
ale samozřejmě hlad lidí byl obrovský.
Fotoaparáty jsou dnes rozšířenější než dřív, ale to,
co už skoro nenajdete, jsou třeba misky na vývojku,
ustalovač nebo zvětšovací přístroj. Koupelny po celé republice
se měnily v improvizované fotokomory.
V oblasti fotografických materiálů můžeme jako vysoce kvalitní
označit výrobek našeho podniku Fotochema.
Barevné fotografické papíry PM30 se vyvážejí prakticky
do celého světa. Tento výrobek je výsledkem
dobré spolupráce s NDR,
která dodává podložku z umělé hmoty,
na ni nanáší ve Fotochemě československou emulzní vrstvu.
FOMA byla v rámci fotochemie špičkovou fabrikou v rámci RVHP.
V letech nejvyšší produkce se vyváželo
přes 2 miliony čtverečních metrů barevného papíru
do Sovětského svazu, což byl náš hlavní odběratel.
Dá se říci, že to bylo v té době 60 až 70 % celé produkce FOMY.
Bylo to zajímavé, že jsme měli zajištěnou
a vyprodanou celou kapacitu. Na druhou stranu jsem přesvědčen,
že nás to zabrzdilo v rozvoji, protože ten trh byl
nejméně náročný, co se týkalo kvality.
My jsme vyráběli nemaskovaný barevný papír,
který se nikde jinde nepoužíval než v Sovětském svazu.
Nebyl tlak na to, abychom šli technicky dál.
Vyvolávání v té době bylo vyloženě monopol.
To znamená, že monopol byla Fotografia Praha,
která působila v celé republice, a pokud vím, tak nikdo jiný
kromě tohoto státního podniku se vyvoláváním fotografií nezabýval.
Je léto, doba dovolených. Spouště fotoaparátů cvakají
mnohem víc než kdy jindy. Prázdninový příjem zakázek
se každoročně zvýší asi třikrát, což pro lepší orientaci
představuje 4 500 až 6 000 zakázek denně.
A protože neustále přibývá také náruživých fotoreportérů,
kteří chtějí mít svou rodinku nebo výletní krajinu
na barevných snímcích, dali před měsícem
v Ústředních laboratořích do provozu novou kopírku.
Letní výrobní lhůta barevných pozitivů zůstává i nadále 5 týdnů.
V té době bylo známo, že po dovolených,
to znamená červenec, srpen, se u těchto prodejen
družstva Fotografia tvořily obrovské fronty,
třeba i dvousetmetrové nebo třísetmetrové,
které byly v září nebo v říjnu kvůli tomu,
aby si člověk pořídil černobílé obrázky.
Také to možná byl ten důvod,
proč tolik lidí si to dělalo podomácku.
První fotokomoru většina lidí měla v koupelně.
Tam se dala deska na vanu, misky, vývojka, voda, ustalovač
a dělaly se fotky doma, leštily se doma na leštičkách.
Materiály byly vesměs české provenience,
to znamená FOMA, Fomapany, negativy, FOMA papíry.
Většinou to byly papíry na barytové podložce,
to znamená klasické papíry.
My jsme byli celkem velká velmoc ve výrobě zvětšováků.
Vyváželi jsme je do celého světa. Zvětšováky značky Meopta
byly velmi známé, ať to byly opemusy, magnifaxy.
Co si myslíte vy, co říká trh těmto přístrojům?
Fotoamatéři v NSR zvláště oceňují vysokou kvalitu
vašich zvětšovacích přístrojů, jsou dobré, cenově dostupné
a dá se s nimi dobře a mnoho pořídit.
V té době byl známý časopis Fotografia,
který byl populární jako jeden ze zásadních
fotografických časopisů, myslím, že byl snad i jediný.
Pak samozřejmě byla k dispozici odborná literatura o fotografii
Černobílá fotografie.
Teď se podíváme do secesní vily, do místnosti na půdě,
vysoko u nebe, do prostředí,
které připomíná kousek ateliéru z moderního filmu.
Miloš Vojíř není právě neznámý člen
trutnovského kroužku fotoamatérů, znají ho čtenáři Fotografie,
různých týdeníků, návštěvníci výstav v Berlíně a Sofii.
Vybírá si, jak vidíte,
delikátnější a módnější objekty pro svou tvorbu.
Touha po sdělování dojmů po ukazování fotografií,
po učení se od jiných mě přivedla do fotoklubu do Lanškrouna.
To bylo někdy v roce 1982, kdy jsem nebydlel přímo
v Lanškrouně, bydlel jsem asi čtyři kilometry od Lanškrouna.
Vzpomínám si, jak jsem jezdívával na kole,
na pionýru, autem do Lanškrouna vždycky na schůzky fotoklubu,
kde se ukazovaly fotografie,
kde se chodilo hlavně na pivo v té době.
Spolkový život byl v Čechách, na Slovensku,
v Polsku, v Maďarsku hodně podobný.
Činnost fotoklubů byla podporována ze stran továren,
kulturních domů nebo kulturních společenských zařízení apod.
Od nás směrem na západ to nebylo v tak velké míře,
jako to bylo u nás.
Diaprojektor byl poměrně velmi důležitý sortiment
v té době, protože diák, když se promítl na stěnu,
tak to bylo něco opravdu zajímavého.
Dá se říci, že diapozitivní filmy byly velmi prodávané.
Na trhu byly převážně z NDR, ale také se dovážely
v omezeném množství z Německa. Dojem z projekce
barevného diapozitivu byl na tu dobu obrovský.
Vlastně to bylo to nejlepší, co v té době bylo.
Diapozitivy většinou používali profesionálové pro obživu,
protože měli to nejvěrnější podání a podklady pro tisk byly nejlepší.
Já jsem hrozně rád, že jsem to zažil,
protože to byla univerzita života. Dodnes umím zvětšovat fotky
do nějaké velikosti, vyvolat si filmy a vím,
jaký je rozdíl mezi filmem a digitálem.
Myslím ten rozdíl, že film má duši a digitál je umělá hmota.
Nic proti digitálu,
ale já samozřejmě dávám přednost klasickým materiálům.
Herberte, v kolika letech jste dostal první foťák?
A co to bylo za značku?
Já jsem dostal první foťák asi v deseti letech.
Byla to východoněmecká Beireta,
takový tehdejší kompakt pro začínající fotografy.
Takže táta šel do obchodu, zakoupil ho
a dostal jste ho k narozeninám nebo k Vánocům?
Já myslím, že to bylo k Vánocům.
Tehdy, myslím, že byl běžně dostupný v obchodech,
nebo běžně dostupné nebylo asi nic,
ale byl to takový z těch lepších fotoaparátů
pro začínající fotografy.
Co jste fotil v deseti? Co vás zajímalo?
Co mě zajímalo? Určitě to byly
ze začátku rodinné fotky, protože si pamatuji,
že ještě ten rok v zimě jsme jeli na hory na Šumavu.
U nás fotil kdekdo, spousta lidí jako vy
takhle v koupelně vyvolávala fotky.
V čem vás to vlastně odlišuje, že jste se z toho množství lidí,
kteří tímto způsobem amatérsky fotili,
vypíchl do toho, že jste se stal profesionálním fotografem?
Já myslím, že to platí i pro dnešní dobu.
Já to tak radím, když se mě někdo zeptá ze začínajících fotografů,
kteří chtějí fotit, jak to udělat.
Já si myslím, že tam jde o jediné, jít za tím cílem,
za tím snem a nenechat se odradit,
protože když někdo opravdu chce, tak si myslím, že to dokáže.
-To platí ve všem obecně. -Navštívil jste někdy fotoateliér?
Profesionální fotograf, který si vás tam postaví,
natočí, vyfotí,
a vy si pak přinesete domů stylizovanou fotografii.
Navštívil a byl to velký zážitek.
Ten bude dodnes, a to jenom když se nechám fotografovat na pas.
To jsem navštívil na občanský průkaz, ale jinak ne.
Táta od mládí fotografoval všechno, tak já ani nevěděl možná,
že existují takové fotoateliéry,
jenom když jsem šel kolem, a to bylo družstvo Fotografia,
tak jsem si říkal, co se tam asi děje v družstvu Fotografia.
Samozřejmě viděl jsem ve výlohách fotografie u těch dortů a tříkolek,
ale my tyto fotografie nemáme.
A máte nějaké jiné?
V té době se dělala péefka, možná i dnes je dělá hodně lidí.
My jsme se stylizovali do období rakousko-uherské monarchie.
Byl to v té době asi únik od reálného socialismu,
únik do těch krásných starých časů,
takže my jsme doma vytvářeli péefka, krásné staré časy.
Poprvé jako nahaté miminko, pak s dortíkem, na tříkolce,
v uniformě nebo ve svatebním.
To vše pro nás zaznamenávali školení profesionálové.
Fotoateliéry, odkud jsme si tyto černobílé
vzpomínky odnášeli, byly v každém menším městečku.
Jsem tam jako malé děcko, na tu dobu klasicky ustrojený.
Sedím v nějakém křesílku, tak jak se dělaly
fotografie ve fotoateliérech. Když se dneska dívám
na tu fotografii, tak bohužel nejdřív se dívám
na kvalitu té fotografie a pak na to ostatní, co je na tom.
Když někdo se chtěl učit fotografem,
tak musel jít do školy, učební obor se jmenoval fotograf.
Po vyučení, které trvalo 3 roky, jsme mohli jít,
všichni absolventi této školy, buď fotografovat do ateliéru,
nebo do fotokomory, protože fotky se musely dělat v ruce.
Měli jsme skvělé kantory, vesměs profesory z FAMU.
Třeba mě učili pan profesor Schlemmer, Skopec.
To jsou všechno jména velmi významných profesorů.
Fotoateliéry byly běžnou součástí větších měst a městeček,
kde samozřejmě podle mě prošel každý,
ať to byla rodinná fotografie, když byl malý,
ať to byla maturitní fotografie, před vojnou nebo po vojně,
určitě to byly svatební fotografie.
Vzhledem k tomu, že já jsem se vyučila v pražské Fotografii,
tak my jsme měli umístěnky tam, kde bylo volno.
Samozřejmě chlapci šli dělat reportérskou fotografii,
takže ti šli do novin už rovnou,
tenkrát do Večerní Prahy. Svět motorů.
Já jsem nastupovala na Staroměstské náměstí.
Tam byl velký ateliér. Tam jsem byla 25 let.
Vybavení fotoateliérů bylo na profesionálnější úrovni.
Otázka osvětlení, otázka nějaké stafáže,
otázka nějaké šablony, podle které se fotilo.
Občanské průkazy, tenkrát to nikdo nedělal doma.
To se muselo fotit u profesionálního fotografa.
Mělo to svůj formát, mělo to svá pravidla,
která dneska už vůbec neplatí, ale proto ty fotoateliéry byly úspěšné.
Ten, kdo nemohl mít fotokomoru doma,
tam nosil vyfotografovaný materiál,
negativy ke zpracování a udělání fotografií od komunálu,
takže spousta fotografů využívala služby Foto - kina či fotoateliéru
pro zpracování svých fotografií.
V ateliéru jsme používali rekvizity.
Když zákazník zapomněl kytici, i o svatbě se stalo,
že zapomněli kytici, tak jsme měli umělou.
Byly samozřejmě umělé dorty, z polystyrenu, byly dvoupatrové
a opatlané těmi svíčkami, protože samozřejmě jsme tam
dávali, kolik bylo dětem roků, tolik tam měly svíček.
Občas ten vosk kapal, to jsme se snažili z toho sundat,
ale z toho polystyrenu to občas šlo špatně.
Byly tam dětské hračky, houpací kůň tam byl též.
Pár zákazníků jsme fotografovali, že chtěli akty.
To nemohlo být úplně nahaté, takže jsme museli přikrýt
sem tam šátkem, sem tam jakoby síťovinou
nebo jsme tam měli starou záclonu, kterou se trošku zaretušoval,
aby to nebylo tak nahaté.
Ne že by se nesmělo, ale nebylo to úplně i povolené.
Jeden snímek s třemi fotografiemi, což byla základní sada,
stál 103 koruny. Pamatuji si to dodneška,
protože číslo ateliéru bylo 103, takže mi to utkvělo v paměti.
Byl jsem v ateliéru někde s bráchou se vyfotit pro rodiče.
Takový klasický ateliér, velký deskový přístroj,
paní v bílém plášti, klobouček, jeptišku, ten hadr přes hlavu,
dlouhá expozice a světla, teda žárovková světla.
To si pamatuji, retuš negativu šest krát devět, takové věci.
Tenkrát hodně ti lidé si mysleli,
že v tom ateliéru jsou ti profesionálové,
že to bude takové to hezké, protože všechny ty snímky
byly retušované, což když se vyfotil jenom doma někdo
nebo na zahradě nebo venku, tak to bylo takové surové.
To se lidem nelíbilo, oni chtěli takové to hezké,
vyretušované, načinčané.
Dneska je to všechno rychlé, tehdy to bylo o tom řemesle.
Nebyl počítač, byla retuš filmu.
Někdo retušoval film a ten negativ, ne fotku.
To už dneska nikdo možná neumí, ne?
Ta moje svatební fotografie portrétní,
to znamená hlava nevěsty s kyticí, se musím pochlubit,
že visela v naší výloze. Vždycky když bylo
nějaké šílené výročí, tak mě s Husákem vždycky
vyměnili na těch pár dnů a zase mě tam dali zpátky.
Tato fotka vznikla ve fotoateliéru u profesionálního fotografa
a prý jsem se za celou dobu focení, to mi říkala máma,
ani jednou neusmála, takže to nebyl nějaký pěkný zážitek.
Máte taky nějaké takové fotky?
Napište nám nebo nám je pošlete na www.retromanie.cz.
Nezapomeňte, že jsme tady i za týden. Na viděnou.
Skryté titulky: Věra Kotlínová Česká televize, 2011