Pracovat za socialismu v ÚBOK,
tedy v Ústavu bytové a oděvní kultury,
znamenalo podílet se vytváření reprezentativních kolekcí,
jakýchsi výkladních skříní tehdejšího spotřebního průmyslu,
ať už šlo o módu anebo o nábytek.
Práce to tedy mohla být kreativní a smysluplná.
Jak dalece taková opravdu byla, ukáže dnešní Retro.
V pražském hotelu International uspořádal
Ústav bytové a oděvní kultury velkou mezinárodní módní přehlídku,
které se zúčastnily socialistické země.
Řekneme vám, v čem byl ÚBOK výjimečný.
Dostávali jsme informace, odebírali jsme časopisy
odebírali jsme americké časopisy, evropské časopisy
a vyjíždělo se na módní veletrhy.
O své vzpomínky na práci v ÚBOK se s vámi podělí
architektka Eva Jiřičná.
Samozřejmě jsme tam všichni v jednu dobu přilétli neučesaní,
nenamalovaní, tak jak jsme vylétli z postele brzo ráno.
A první věc, že jsme všichni vlezli do kuchyně,
kde jsme si vařili čaj.
Víte, co návrháře z ÚBOK trápilo?
Pocit marnosti z toho, že něco vymýšlíme
a že zkrátka publikujeme ty studie, to jsme samozřejmě měli.
Vstupenkou do ÚBOK byla Vysoká škola uměleckoprůmyslová.
Náplní práce bylo inspirovat oděvní a nábytkářský průmysl
a sladkou odměnou cesty do zahraničí.
Co to ÚBOK byl, jak vznikl a proč, ptala se Darina Vlková.
Dříve než začneme hledat toho zakopaného psa,
podíváme se, kde to vlastně všechno vzniká.
Ústav bytové a oděvní kultury je zařízení
ministerstva spotřebního průmyslu. Jeho úkolem je v souladu
s našimi potřebami, možnostmi, s požadavky našich lidí,
s jejich mentalitou a zvyklostmi a samozřejmě
se světovým módním vývojem navrhovat a doporučovat
novou módní linii pro určité módní období.
Úkolem tohoto Ústavu bytové a oděvní kultury,
krátce nazývaného ÚBOK, bylo rozšířit svoji péči
o estetickou úroveň výrobku ne pouze na textil a oděvy,
ale také na nábytek, sklo, porcelán.
ÚBOK měl vytvářet životní styl socialistického člověka.
ÚBOK byl rozdělen do jednotlivých sekcí a oddělení.
Byl to ateliér oděvů a ateliér vývoje pletených výrobků.
Tam se navrhovaly a připravovaly modely pro muže, ženy, děti.
Dále to byl ateliér tisku, kde se navrhovaly dezény.
Ateliér bytového textilu, dále pak vývoje vlnařských textilií,
bavlnářských textilií, ateliér skla.
Ústav bytové a oděvní kultury měl vlastně už jenom
odpovědnost za estetickou stránku výroby.
ÚBOK byl určitým způsobem jedinečný v tom,
že získával informace ze zahraničí.
Byla tam velice dobře vybavená knihovna s množstvím
módních časopisů, v té době značně nedostupných.
Také pořádal cesty do zahraničí. Jednou z činností byly kolekce,
které se vytvářely pro firmu Jablonecká bižuterie Jablonex,
což byly propagační módní přehlídky
doplněné jejich bižuterií. S tou se jezdilo hodně po světě.
Jako perličku můžu říci, že jsem získala ocenění
za dobrý design za nějaký svůj výrobek.
Odměnou mi byla právě cesta s touto kolekcí do Španělska.
Byla to první moje zahraniční cesta,
na kterou dodnes ráda vzpomínám, a odměnou bylo,
že jsem mohla jet s touto přehlídkou
a oblékala jsem manekýny, tak se to v té době řešilo.
Takže návrhářky vyjely jako technické síly,
které oblékaly manekýny.
Já jsem poprvé vyjela do Innsbrucku na veletrh,
na dětský veletrh. Byl to úžasný zážitek pro mě.
Pak jsme jezdili pravidelně do Paříže a do Düsseldorfu.
Od 14. prosince zasedala porada odborníků pro kulturu odívání
stálé pracovní skupiny členských zemí RVHP v Moskvě.
Československo reprezentovala modelová kolekce
pražského Ústavu bytové a oděvní kultury.
Porada odborníků, která zhlédla osm národních kolekcí,
projednala společné módní směry členských zemí RVHP na rok 1989.
Včera jste se vrátila z Moskvy. Jak uspěla naše kolekce?
Tajným hlasováním vedoucích jednotlivých delegací
členských zemí RVHP zvítězila sovětská delegace.
Domnívám se však, že právě naše kolekce přispěla
řadou módních směrů a módních stylů k společným módním směrům,
na kterých jsme se na této poradě dohodli.
Když jsem si třeba dělala přehled o zahraničních cestách,
o výjezdech, tak třeba nejvíc dní na zahraničních cestách
byly technicko-hospodářské pracovnice v té době,
což byly manekýnky, manekýnky předvádějící v ÚBOK.
To byly vlastně v té době jediné, nebyly agentury, nebylo nic.
Třeba některé strávily víc jak půl roku venku.
To je, prosím, kolekce manekýnek, pardon, modelů
pro Světovou výstavu v Montrealu. Modely zhotovil
Ústav bytové a oděvní kultury v Praze.
Funkce modelka nebo zaměstnání modelka
tenkrát v nomenklatuře zaměstnání neexistovalo.
Tak byly zaměstnané jako technicko-hospodářské pracovnice
a dělaly za poměrně malou mzdu, jenom tak asi za přehlídku.
Když se někam vyjelo, dostaly stovku.
Tento model se nazývá Mackie Messer.
Jinak dostávaly opravdu minimum a řada věcí se potom,
přece jenom když vyjížděly do zahraničí,
tak se to trošku vrátilo, že si přivezly některé dobré dojmy.
V domě ÚBOK Na Příkopech byl předváděcí sál,
kde probíhaly právě módní přehlídky,
které byly určeny pro zástupce z výroby.
Přehlídky, které byly určeny pro veřejnost,
se konaly například v Lucerně, kde se udělalo velké molo
napříč sálem a kde bylo možné si koupit lístky
a vidět nové oděvní trendy na danou sezonu.
Tyto šaty jsou taky z ÚBOK.
Každý půlrok tam návrhářky vytvořily kolekci
trendového oblečení, která se o rok později mohla
objevit na pultech československých obchodů.
Jak často se to opravdu stávalo?
Tato značka znamená Úřad bytové a oděvní kultury.
Ale ne, to neznamená úřad, Ústav bytové a oděvní kultury.
Ach tak, ano, zajisté. Ústav.
Já jsem nastoupila do ÚBOK hned po vysoké škole.
Studovala jsem uměleckoprůmyslovou školu v Praze,
oděvní ateliér u profesorky Bauerové.
Součástí mojí diplomové práce už byla část kolekce pro ÚBOK.
Bylo to zadání vytvořit řadu pletených modelů
pro časopis Slovenská móda, kde se tehdy ty modely,
které byly vytvořeny v ÚBOK, publikovaly.
Návrhářů tam bylo hodně, myslím, že dvanáct.
Měli jsme takovou dlouhou úzkou místnost a seděli jsme
za sebou a stoly byly odděleny takovým jakoby botníkem,
kde jsme měli tužky a papíry.
Samé ženy a jenom jeden návrhář Jiří Adámek,
ten byl úplně vzadu a měl přes nás přes všechny přehled.
My jsme měli šéfy, to byli takzvaní vývojáři.
Tito vývojáři pro nás připravovali práci.
Měli jsme plán a museli jsme udělat
sedmadvacet schválených návrhů za měsíc,
takže to bylo opravdu hodně a pro mě to byla úžasná škola.
V oddělení potištěných textilií se dělalo
v průměru 2 600 návrhů kreslených ročně,
protože tam byla plejáda velice renomovaných výtvarníků
vysokoškolsky vzdělaných, ale kromě toho se dělalo
sedmdesát osmdesát dezénů vlastních vzorků,
kde to bylo pro jak tendence vzorování pro oděvní kolekce
nebo pro kolekce pletených výrobků. Stejně tak se na oděvech
dělalo v průměru asi 1 100 modelů ročně.
Tvořili jsme na velké papíry a já jsem dostala A čtyřku
a na té A čtyřce bylo razítko a tam jsem musela
dělat ty návrhy a dělali jsme návrhy jednak pro naše
trendové kolekce a potom jsme dělali pro časopisy,
pro Ženu a módu, pro Slovenskou módu.
Časopis Žena a móda sídlil v budově ÚBOK,
ale měl samostatné vedení, on patřil myslím svazu žen,
takže to bylo samostatné vedení, ale tím,
že jsme byli v jedné budově, tak spolupráce byla daleko větší.
Oni měli vlastně přístup k našim kolekcím,
ke kterým si vybírali, co by tam vyfotili.
Extra jsme pro ně dělali tématické kolekce.
My jsme samozřejmě byli vázáni na situaci, jaká byla,
takže ovlivňovala nás pouze určitá nepružnost,
nepružnost našeho hospodářství a textilního průmyslu,
které samozřejmě byly spíše směrovány na obrovské zakázky.
To obohacení, ty menší kolekce, tu pestrost,
tak to bylo velice těžké prosadit.
V Prostějově jsme byli na kontraktech.
Viděla jsem krásnou fazónu kabátů,
ale když jsem těch kabátů viděla na tom štendru
od velikosti 38 do velikosti 52 prostě třeba dvanáct set,
tak se mi ten kabát přestal líbit.
Oni měli představu, že bude ÚBOK vytvářet
modelové kolekce a že tedy teď budou přijíždět
a bude vlastně vůbec zpracovávat trendy a tohle všechno
a budou přijíždět ti nákupčí z těch jednotlivých továren
a budou si vybírat a inspirovat.
Podniky přijely, podívaly se, měly možnost si objednat střihy,
střihovou dokumentaci, obrázek, všechno.
Někdy si to dělaly, ale ne moc často,
protože tam byla taková stavovská čest,
protože oni mají své návrháře a jejich návrháři ví nejlépe,
jak to udělat.
ÚBOK vytvářel krásné modely,
které se ale vlastně nikdy nedostaly do výroby.
Stejně tak s látkami, protože to záviselo na vkusu nákupčích.
A ještě byl jiný problém.
Protože tady neexistovala konkurence,
tak ten průmysl vyrobil cokoliv.
Na naše semináře, které byly dvakrát do roka,
přijížděli zástupci výrobních podniků,
hlavně návrháři a potom také vedoucí pracovníci.
Pro ně to bylo vždycky zajímavé. Oni nám říkali, že se těší,
protože se dostanou na jiné myšlenky,
dostanou inspiraci, ale pak se zase vrátili
do té tvrdé reality, kde jim počítali přesně hodiny,
kde měli ještě horší materiály k dispozici, než jsme měli my.
Ta realizace potom byla omezená.
Část zdejší produkce je přímo určena mladým lidem,
a protože mladí lidé tyto oděvy také většinou vyrábějí,
naše první otázka patří jim.
Koupila byste si v obchodě to, co tady vyrábíte?
Nevím, asi ne.
Jezdili jsme na kontrakty, kde jsme vždycky hrozně trpěli.
Ty se konaly také dvakrát do roka, v Brně, v Bratislavě.
Tam nastoupili nákupčí obchodních domů
a potom takových větších obchodů a ti si diktovali.
Ten plášť, ten bude kratší, ten bude delší.
My chceme plášť autobusák, naši lidé, co u nás nakupují,
ti jezdí do práce autobusem, žádný vlněný plášť.
To byl kolotoč pořád a to člověk musel sisyfovsky,
protože když náhodou na nějakou krajskou nákupčí
a ta byla pro, tak jsme pak s odpuštěním museli ukecávat,
to je špatné slovo, ale museli jsme přesvědčovat
další aspoň dva tři krajánky, aby něco vzali,
aby ta novinka na ten trh přišla.
Lidé se divili, že něco koupili v Tuzexu,
a ono to bylo zboží české výroby.
Jak je to s módou pro mladé?
Móda pro mladé je specifická otázka,
která se začíná snad v poslední době řešit.
Móda pro mladé je respektovaná i ze strany obchodu.
Sice nenakupuje se v tom rozsahu, protože to je otázka také komerční,
nejen splnění módy.
My jsme se nemohli oblékat z modelů z ÚBOK.
To jsme neměli možnost si je koupit.
Měli jsme radost, když jsme viděli náš model
opravdu někde oblečený, to je, myslím,
nejlepší radost návrháře, takže mně se stalo,
že jsem viděla hlasatelku oblečenou v mém modelu.
Nebo v inscenaci jsme říkali, to je určitě z loňské kolekce.
Měli jste v ÚBOK nějaký rituál?
Samozřejmě. Těch rituálů bylo několik.
První věc, že se tam člověk musel dostat ráno před půl osmou.
Po půl osmé paní vrátná, která seděla ve vrátnici
s revolverem za pasem, každého napsala do černé knihy.
Jaké byly tresty, to si nepamatuji.
Ale samozřejmě jsme tam všichni v jednu dobu přilétli
neučesaní, nenamalovaní, tak jak jsme vylétli
z postele brzy ráno. A první věc,
že jsme všichni vlezli do kuchyně, kde jsme si vařili čaj.
Pak nastala dlouhá debata o tom, jakou propustku si vymyslíme,
abychom mohli jít na skleničku do Černé růže,
kde byla kavárna, kde měli velice laciné portské.
Tu propustku vždycky musel podepsat šéf.
Ty propustky byly všelijaké samozřejmě.
Člověk si musel vymyslet to nebo ono.
Někdy to prošlo a někdy to neprošlo.
Ta propustka byla limitovaná časem.
Když jsme se vraceli, tak zase tato paní vrátná
s revolverem vyšla a zahrozila. Opustit ústav možné nebylo.
My jsme končili v půl čtvrté odpoledne,
takže v té Černé růži jsme se zase všichni sešli.
Tam teprve probíhala ta pravá debata.
Tam se všechno probralo.
Ale první nejdůležitější bod bylo to kafe ráno.
Co všechno jste tam měla na starosti?
Já jsem pracovala v oddělení architektury a designu
a měla jsem na starosti různé výzkumné projekty,
z nichž většina opravdu byla výzkumný projekt,
že jsem třeba musela napsat knihu o kancelářském nábytku,
která měla sloužit jako instrukce výrobním podnikům,
kdy jsem třeba měla příležitost navrhnout něco,
takže mi říká paní ředitelka v Uměleckoprůmyslovém muzeu,
že někde v suterénu je můj stůl, na který určitě pyšná nebudu.
Ale jednou jsem ten stůl také navrhla.
Muselo to být samozřejmě všechno ze dřeva
a musely to vyrobit podniky, které spolupracovaly s ÚBOK.
Muselo to být odsouhlasené všemi možnými institucemi.
Vyráběl se některý z těch vašich návrhů sériově,
že opravdu jej přijali nějací výrobci,
kteří z něho udělali sériový kus nábytku?
Myslím, že to se mi nestalo.
Myslím, že ten stůl byl jen prototyp.
To byl snad jediný kus nábytku, který se realizoval.
Jinak my jsme spíš pracovali, že jsme třeba vyjeli do podniků,
kde vyráběli židle, a teď jsme jim řekli,
jak mají tu židli opravit, aby ta židle vypadala trochu lepší.
Stýská se vám po ÚBOK?
Do jisté míry se mi stýská po ÚBOK,
protože jsem tam měla fůru přátel.
Ale pracovat bych tam znovu nechtěla,
protože přece jenom to byla skupina lidí,
která byla velice v tom oddělení architektury limitovaná.
Samozřejmě my jsme nemohli udělat ani budovu,
nemohli jsme si vybrat, co budeme dělat.
Ty úkoly nám byly přidělené, takže jsme museli poslouchat.
Během svého působení v ÚBOK navrhla architekta Eva Jiřičná
i tento stůl s posuvnými šuplíky.
A kdyby bylo československé hospodářství pružnější,
mohli jste ho mít doma taky. Jestli vás zajímá,
co ještě patřilo k bytové kultuře,
kterou ÚBOK nabízel, dívejte se dál.
V budapešťské galerii umění byla uspořádána výstava
československé bytové kultury.
My jsme spolupracovali se státními podniky,
což byly obrovské kolosy.
Možnost nebo vůbec snaha nějak ho inovovat, měnit to,
co se tam vyrábělo, byla vlastně minimální.
Tomu oni se zuby nehty bránili.
Vkusně řešené výrobky sklidily u maďarských návštěvníků
zasloužený obdiv. Je to o důvod víc,
aby tak pěkné bytové doplňky byly zlevněny sériovou výrobou.
Jinak se jim budeme obdivovat jako dosud
zase jen za výlohami a na výstavách.
Oni na ten ÚBOK se dívali ti generální ředitelé
nebo výrobní hospodářské jednotky, jak se tomu říkalo,
tak oni si tam prostě něco šmudlají,
ale koneckonců maximálně to třeba dostane nějakou tu cenu.
Vedle těch státních podniků existovaly tady družstevní
nebo takzvané komunální nebo tak nějak to bylo
na té místní bázi, menší podniky.
Tam ta situace byla lepší, protože nebyly tak rozsáhlé.
Celkem jsme věděli a stále opakovali,
ale to nemělo žádný vliv,
že dobrý nábytek se dá vyrábět v menších podnicích.
Celkem snazší cesta k té výrobě nebo vůbec hromadné výrobě,
protože pro tu vlastně ty výrobky byly všecky určené,
byla v případě skla, v případě bytového skla.
A sice bylo to například lisované sklo.
Byly inspirovány trošičku taky Skandinávií,
skandinávským designem. Bylo to poměrně silnostěnné sklo,
takže bylo odolné, hned tak neprasklo.
Dělaly se z toho kompotové misky nebo soubory,
kompotové mísy a nápojové sklo, různé karafy.
U toho individuálního nábytku, tam už to bylo horší,
protože většinou to skončilo u prototypů.
Po nástupu chemických a zejména syntetických vláken,
polyamidu, polyesteru a podobně, se měnil interiér, a to tím,
že se začaly využívat tyto materiály.
Třeba podlahové textilie, celopodlahové textilie,
tam byl velký problém s antistatikou,
protože to člověk šel a dostal ránu o kliku u dveří.
Ten známý dezén byl oranžovobílý,
takový poměrně dost květinový, protože podlaha má být vždy klidná.
Když jsem přijela z těch trhů,
tak jsem pak byla na návštěvě v rodině u švagrové.
Ta se holedbala novým kobercem, to byl zrovna tento.
Já jsem řekla: Budeš mít za půl roku z toho osypky,
protože tam se cestičky vyšlapou a tak dále.
Je pravda, že ho za půl roku vyměnili,
ale on se jí hrozně líbil a ten koberec musela mít.
My jsme se snažili, protože to nebyla jenom tato,
že jsme zpracovali tendence, že jsme jednali s podniky,
tak na výstavách a podobně prostě vzdělávat lidi,
ale mnohdy se to nedařilo tak, jak by to bylo.
Je fakt, že pak člověk přišel do obchodu nebo jsem přijela
na liberecké výstavní trhy, pamatuji si to jako dneska,
kdy mně tehdejší obchodní náměstek říká:
Vy jste nám tento dezén vyřadili, on byl první prodaný.
Takže to je taková věc, která jako je.
Byla to taková, dá se říci, dost sisyfovská práce.
Pocit marnosti z toho, že něco vymýšlíme
a že zkrátka publikujeme ty studie, to jsme samozřejmě měli.
Říkali jsme, že většinou potom tím na ministerstvu podkládají skříně.
Nebo maximálně je to dobré, že nám zaplatí za tu práci,
ale jinak tento pocit tady byl hodně frustrující.
Byla snaha to také kritizovat v odborných časopisech,
které kupodivu vycházely, řekla bych,
že byly na velmi dobré úrovni.
Proto jsme tomu taky možná říkali úřad pro tvarování housek.
Nechybí zde ani praktické pracovní oblečení.
Módní přehlídky na závodech dávají tak našim pracujícím
možnost poznat novou oděvní tvorbu
a kterýkoliv z obleků si ihned zakoupit.
Dalo se u nás za socialismu sehnat pěkné oblečení a pěkný nábytek?
Jaká je vaše zkušenost?
Napište nám na www.retromanie.cz.
Mějte se hezky, krásný týden a na viděnou.
Skryté titulky: Věra Kotlínová Česká televize, 2011