Koupit si za socialismu nový elektrospotřebič byla událost,
zvlášť když výrobek byl z Tuzexu. To pak byl důvod pochlubit se
novou ledničkou třeba i sousedům a pozorovat, co se bude dít.
Do půl roku měli novou pračku. Jaké domácí spotřebiče
jsme za socialismu běžně používali, ukáže dnešní Retro.
Dnes vám třeba řekneme,
jaké žehličky používaly naše hospodyňky v 50. letech.
Ještě v poválečném období a potom v 50. letech
existovaly dvě varianty. A to elektrické, tedy na klasické
elektrické vytápění a pak ještě stále nahřívací.
Také uslyšíte, co všechno řídili centrální plánovači.
Nám třeba plánovali,
kolik máme vyrábět papírových filtrů do vysavačů.
A nakonec vás možná překvapí,
kde všude se prodávaly československé elektrospotřebiče.
Tehdy měla ETA ve Finsku
prakticky trh vysavačů stoprocentně ve své moci.
V každé domácnosti druhé poloviny 20. století se žehlilo,
pralo, vysávalo i vařilo, i v té československé socialistické.
Které elektrospotřebiče se u nás běžně používaly,
jak vypadaly a kdo je vlastně vyráběl,
zjistila Darina Vlková.
V moderním státě nemusí už být žádná žena otrokyní domácnosti.
V Elektrických podnicích předvedli znárodněné podniky
důmyslná domácí zařízení. Tyto malé zázračné strojky
udělají za vás všechnu nepříjemnou práci v kuchyni.
Oloupají brambory a zadělají těsto.
Vznik elektrických spotřebičů můžeme datovat
do první poloviny 20. století. Po roce 1920 se začali výrobci
zabývat výrobou pomocníků v domácnosti,
což byly vlastně nejprve žehličky, vařiče a tak dále.
Fény samozřejmě a vysavače, leštiče parket.
A posléze se všechny ty řady rozvíjely a po roce 1948,
kdy u nás došlo k znárodnění průmyslu,
tak nejprve strana a vláda kladly důraz na těžký průmysl.
Bojíme se, že si nakonec bude muž raději hrát doma v kuchyni
a ženu pošle za výdělkem.
Lehký průmysl byl značně upozaděn, což s sebou vlastně přinášelo to,
že nedocházelo v podstatě k žádnému dalšímu vývoji v této oblasti.
Elektrospotřebiče i v tom poválečném období
nějaké nové se musely dodat, tak byly přidruženy
k některým podnikům, u kterých bychom to třeba nečekali,
jako byla například Zbrojovka Brno.
Národní podnik Elektro-Praga Hlinsko.
V 50. letech přivodil tento podnik v našich kuchyních
doslova průmyslovou revoluci. Mixery, šlehače a jiné výrobky
se značkou ETA si získaly svou spolehlivostí a kvalitou
dobré jméno u nás i v zahraničí.
V roce 1948 jsme měli docela štěstí,
protože ta ESA, jak se jmenovala ta firma původně,
když prošla tím kolotočem různých reorganizací,
skončila jako samostatný národní podnik Elekro-Praga Hlinsko.
S tímto názvem vystačila až do roku 1996.
V podstatě na zelené louce vznikl
v 50. letech podnik Romo Fulnek, který byl specializován
právě na bílou techniku, jako byly pračky, trouby,
elektrické ohřívače vody.
Kousek vedle již také s republikovou tradicí
byla výrobna plynových sporáků Mora.
Mora Moravia v Mariánském Údolí Hlubočky.
Ta se vlastně udržela dodnes.
V běžné domácnosti 50. let se určitě vyskytoval
elektrický nebo plynový sporák, protože byla samozřejmě výroba
již z předválečné doby Mora Moravia.
Potom to zřejmě byl vysavač, protože ten už byl od 30. let
celkem běžně pro domácnosti dostupný.
Určitě to byly kuchyňské roboty, různé šlehače.
Co se potom týče hygieny, tak to byly určitě fény,
holicí strojky, ať už elektrické nebo mechanické.
Také už celkem běžná záležitost.
Otázka pak už je trošku jiná u praček,
protože pračky sice byly. Vyvíjely se od 30. let.
Právě ČKD už vyvíjelo od roku 1928 svou pračku,
potom tedy pod tou značkou Elektro-Praga,
ale byly velmi těžkopádné, rozměrné.
Vlastně to byla kovová tělesa,
povětšinou rozdělena na tu prací část a ždímací.
Proto se tedy samozřejmě vyvíjela nějaká zmenšená verze.
Něco, co by se do malých úřednických bytů
typu dva plus jedna hodilo mnohem více.
V tomto pokračoval například národní podnik Romo Fulnek,
kde v roce 1957 se vyvinula automatická elektrická pračka Romo,
která už měla standardní rozměry pračky plněné zepředu.
Na Slovensku samozřejmě také byla výroba spotřebičů,
především Kovosmalt Trnava. Později se tedy vytvořil
podnik právě pro výrobu praček a této bílé techniky Tatramat.
Naše známé pračky Tatramat z 80. let,
které běhaly po celé koupelně,
jsou určitě nezapomenutelným zážitkem.
Naši doma měli vysavač ETA 416 a ten mně přišel fantastický,
protože byl naprosto hranatý včetně madla, včetně vypínání.
Byl pro mě tvarově hrozně dobře čitelný.
Hned jsem věděl, co kam patří,
a dokázal jsem se s tím výrobkem ztotožnit.
Moji rodiče měli Elektrolux z první republiky,
který fungoval asi do 50. let.
Pak jsme si už koupili nějaký ten Standard.
A pak už jsem chtěla být velmi moderní,
tak jsem si koupila takový ten tyčový ETA Manus.
Ten se mi velmi líbil.
Vím, že ten byl velmi propagovaný pro pracující ženy,
že údernice s tímto tyčovým vysavačem v podstatě tančí,
místo aby s ním doma jenom luxovaly.
Moderní domácnost, domácnost hospodárná.
Tak by se dala charakterizovat prodejní výstava,
která byla dnes zahájena v obchodním domě Vývoj
v Praze na Smíchově. Mezi nejzajímavější příklady
patří elektrický sporák se zařízením udržujícím
nastavenou teplotu plotýnek.
Na konci 80. let v domácnosti v podstatě stále přetrvávalo to,
co právě bylo typické pro přelom 50. a 60. let.
Například tam právě chyběly ty zcela nové spotřebiče,
jakými byla myčka na nádobí, mikrovlnka.
To tedy u nás určitě nebylo zcela běžné v 80. letech.
Pouze jen ten, kdo si to dovezl ze Západu.
Například zcela se rezignovalo na vývoj spotřebičů,
které tady byly běžné za první republiky,
jako byly třeba kávovary, presovary.
Tady se rozšířilo pití známé turecké kávy s lógrem,
ale to za první republiky určitě nebylo typické a běžné.
Pane Huláku, proč si mám obléknout tyto rukavice?
Protože to, s čím tady teď budeme manipulovat,
jsou sbírkové předměty, takže to je ten hlavní důvod.
My tady máme zajímavé kousky.
Které z nich používala vaše maminka?
Moje maminka používala rozhodně tento vysoušeč vlasů.
Používala ho celá rodina. Není to přímo tento kus.
My jsme ten náš koupili v roce 1986.
Tento vysoušeč vlasů se vyráběl zhruba od 2. poloviny 50. let.
-A byl hodně oblíbený. -Byl nesmírně oblíbený.
Vyráběl se minimálně 30 let, možná i více.
Pak tady máme tento fén. Ten je takový, řekla bych,
hodně originální až výstřední na tu dobu.
Určitě. Ten vznikl v 70. letech.
Autorem designu je František Crha.
Vytvořil koncept tzv. výtvarné geometrie.
To je taková základní výuka pro studenty designu.
Dlouhá léta spolupracoval s Teslou ve Valašském Meziříčí.
Sám autor tohoto vysoušeče vlasů a většiny výrobků,
které vznikaly v podniku Elektro-Praga Hlinsko,
Stanislav Lachman navrhl v druhé polovině 60. let
tento vysoušeč vlasů ve snaze nahradit právě
ten už dlouho vyráběný typ.
-To je jak pistole. -Také se neosvědčil.
-Možná i proto. -Ale mně přijde,
že nejhezčí design má vlastně ten nejstarší fén.
Tohle je taková krásná ukázka organického designu 50. let.
To je návrh Rudolfa Vacka,
také jednoho z výtvarníků Kovotechny.
Který z těch fénů byste si vybral vy,
když byste si měl tady teď vysušit vlasy?
Já bych asi sáhl po tomto, protože jsem na něj zvyklý.
Sušíte si s ním vlasy ještě dodnes?
Jste takový ten člověk, který je postižen tou profesí,
-že máte i retrokousky doma? -Já jsem ho dal k nám do sbírky.
Dovedete si představit, jak to bude vypadat na světě
za půl století? Ne? Tak se dobře dívejte.
Televizní nakupování je rychlé a hlavně pohodlné.
V zasklené ledničce vydrží potraviny čerstvé nejméně půl roku.
Stačí stisknout knoflík a přesně odvážené dávky
k vaření jsou připraveny.
Kuchařskou knihu nahradily děrované štítky.
Elektronkový přístroj se už postará o další práci.
Podle centrálního plánu jsme měli mít všeho dost,
ale ve skutečnosti šlo při shánění
některých elektrospotřebičů málem o život.
Podívejte se, jak těžké bylo sehnat
třeba oblíbenou ledničku značky Calex.
Přijeli jsme do Calexu.
Přivezli jsme nějaké propagační dárky
a zkoušeli jsme je umluvit, aby to zboží bylo.
Takhle se nám podařily sehnat třeba automatické pračky
Romo Fulnek a udělala se obrovská akce v Kotvě.
Skládali jsme je ve čtyři hodiny ráno na příjmu
a pak šly do prodeje. Tak to byl takový trhák.
Těch praček jsme dostali třeba stovku, kamion, kamion praček.
Ty pračky se prodávaly asi tak půl dne. Tak nějak.
Později se uzpůsobil v Kotvě prodej na objednávku.
To byly akce, kdy jsme ráno vycházeli s cedulí před Kotvu
a oznamovali jsme, co bude ten den v prodeji.
Takže buď tam byly mrazničky, pračky.
Pak už začaly i truhlicové mraznice.
A to byla prevence.
Spíš jsme se báli my sami, protože když se na vás žene dav,
já nevím dvě stě, tři sta lidí, tak jdete radši dřív to oznámit,
že nic nebude, než abyste dostali vynadáno potom,
že opravdu nic není.
Kolikrát se vytvořila fronta až do oddělení naproti.
To byl sport. A stalo se nám,
že se tam pořezal zákazník, protože porazili regály.
Takže to jsme omezili a udělal se objednávkový prodej.
Objednávky se braly dole v přízemí.
Dostala jste papír s požadavkem, co chcete,
a jakmile zboží přišlo, tak my jsme telefonicky
vyrozumívali zákazníky, aby si pro zboží přišli.
Bylo to trošku takové jednodušší. Spíš asi pro nás.
Zákazníci stejně museli vystát tu frontu.
V tu dobu byly v prodeji hlavně chladničky Elektrosvit,
Calex, občas se objevily Lehelky, to byly maďarské chladničky.
A jinak z toho sortimentu to bylo asi všechno.
Velice žádané začaly být chladničky Calex,
protože dva druhy měly skříně z Jugoslávie.
Cena chladniček se pohybovala
od tří tisíc taky do šesti sedmi tisíc.
Stávalo se nám, že přicházeli zákazníci,
kteří měli vizitku jednoho z našich nadřízených,
a zezadu bylo napsáno prosím vyhovte.
Bylo jasné,
že v této nebo v následující dodávce musíme vyhovět.
Automatickou pračku jsem rozhodně měla až někdy v 80. letech.
A to jsme ji velmi těžce sháněli. A domnívám se,
že jsme ji tenkrát koupili opravdu v Tuzexu,
protože to byla značka Whirlpool. Protože tady, já nevím,
co tady bylo za značku, už se nepamatuji, ale myslím,
že to byla také firma Romo, která byla ta jedna pračka,
ale že jsme ji nesehnali, že to byl velmi úzký profil,
takže tenkrát nám někdo nabídl, že nám prodá tuzexové bony,
potřeboval české koruny, protože přijel ze zahraničí.
Takže jsme tu pračku koupili a tu jsem měla pak asi patnáct let.
Jelikož náš sortiment byl velice žádaný,
tak se z řad zákazníků pokoušelo pochopitelně
nás nějakým způsobem uplatit, ať penězi, flaškami, bonboniérami.
A na druhou stranu ti zákazníci byli nešťastní,
protože to potřebovali, sháněli to.
Jezdili tam i vesničtí zákazníci,
kteří potřebovali mrazničku na zabíjačku.
Potřebovali chladničky. Prostě to byla taková doba.
Kolikrát se stalo, že na našem výstavním pódiu
jsme měli kánoe ze sportu. Tam nebylo co dát.
A to bylo dost často.
Je to směšné, ale je to pravda.
Ani jeden výstavní kus.
Maximálně akumulační kamna nebo bojler.
Tento výrobek, automatická pračka PAC 4,
dostala na letošním brněnském veletrhu zlatou medaili.
Výrobce, národní podnik Romo Fulnek,
nenechá spotřebitele na tuto novinku dlouho čekat.
Pozoruhodné jsou rovněž náklady na vyprání
jednoho kilogramu prádla,
které snesnou srovnání se světovou špičkou.
Já jsem patřil mezi takovou privilegovanou menšinu,
která se občas dostala do západní Evropy
na různé veletrhy, takže co tady nebylo,
tak jsem si takhle někdy občas přivezl a asi by mě těžko nutili
k tomu doma, abych šel na nějaký takový výrobek stát.
Ale vím, že jsem stál na Vánoce pravidelně frontu na kapra, to jo.
Nebyl zájem investovat do produkce těchto podniků.
Měli jsme jiné starosti, zbrojovky a tak dál.
Třeba ve výrobě hliníku, my jsme měli ohromnou spotřebu
hliníku právě na motory, tam se pro nás situace
relativně zlepšila rozhodnutím prezidenta Novotného,
který prohlásil, že přece socialistický člověk
nebude jezdit na motocyklu, takže se uvolnily
nepředstavitelné kapacity v lisovnách hliníku,
které předtím lisovaly pro Jawu a pro ČZ.
Nám třeba plánovali,
kolik máme vyrábět papírových filtrů do vysavačů.
My jsme to těžko odhadovali a neustále se to měnilo,
ale v centrálním plánu jako vybraná položka
byl na to někdo prémiovaný, takže jsme museli někde
vyrobit takové množství, které v podstatě ani nebylo potřeba.
Museli jsme ty šéfy nahoře přesvědčit, aby neblbli.
Máte doma něco z Elektro-Pragy? Jak jste spokojena s těmi výrobky?
-Znáte je? -Já si nejsem jistá,
ale myslím si, že vysavače patří také mezi výrobky
Elektro-Praga Hlinsko. Zrovna jsem se ptala
tady pana prodavače, mám velké potíže se sáčky do vysavačů.
Za snahu vyrábět moderní vysavače se na nás strojaře snáší
každý den kritika, že na trhu chybí
typický papírenský výrobek, ale musíme si s tím poradit.
Nadřízený orgán, generální ředitelství Pragounion,
nám obstaral prostředky na novou techniku.
Když letos uzavřeme kontrakt, v druhém pololetí příštího roku
by se měla situace podstatně zlepšit.
Ten trh v Česku nebyl nasycen. A na co vyrábět nové výrobky,
když v podstatě s minimálními náklady můžeme zásobovat
československé obyvatelstvo výrobky, které už dávno jedou.
Až potom, když jsme začali trošku se prosazovat na Západě,
bylo nutné zrychlit inovační cyklus.
Náš generální vývozce Merkuria sám budoval velkou vzorkovnu
elektrospotřebičů, nakupovali její delegáti na Západě novinky,
vozili to do Československa, jednak jsme se jezdili
na to dívat do Prahy a jednak jsme měli možnost
ty vzorky, byť to byly věci z výroby,
testovat na naší zkušebně, rozebrat a tak dál.
Docela seriózní průmyslová špionáž, dá se říci,
ale s velkým zpožděním.
Pokud jste nejezdili na Západ nebo nenakupovali v Tuzexu,
měli jste doma vysavač, fén nebo třeba vařič značky ETA.
A možná ani nevíte, že přístroj od stejného výrobce
měly doma tisíce hospodyněk z Velké Británie nebo ze západního Německa.
Ostatně ony to často také nevěděly.
Nejdéle vyráběným výrobkem byl dvouvařič spirálový,
který se vyráběl 37 let.
Těch 37 let probíhalo z toho důvodu,
že jsme ten výrobek vyváželi do Anglie.
My už jsme 18 let ten výrobek na vnitřním trhu neprodávali,
ale ten náš zástupce pan Winter ho pořád v tom provedení,
tak jak byl vyvinut, chtěl.
Ještě dneska když se podíváte na anglický film
ze studentského života, tak tam vidíte na kolejích
výrobky ETA. To britští filmaři vědí
velmi dobře, že tam byly všude
československé eťácké dvouvařiče nebo sólo vařiče.
V roce 1960, 1961, 1962 se vyvážela velká množství
vysavačů 401 pod značkou Tygr do Finska.
Tehdy měla ETA ve Finsku prakticky trh vysavačů
stoprocentně ve své moci.
Byly nabízeny především do západního Německa,
do Rakouska a jednotlivé obchodní domy si objednaly
třeba jeden typ vysavače, ale chtěly se lišit de facto
tou maskou vysavače, takže ač to byl třeba vysavač ETA 420,
tak měl nahoře tu mřížku plastovou změněnou
a měl tam už přímo nápis toho výrobce.
Elektro-Praga vyráběla elektrospotřebiče
pro západní Evropu pod značkou svých západoevropských odběratelů.
Jednak to byly obchodní řetězce, třeba Neckermann,
nebo to byl Philips, kam se dodávaly vysavače,
převážně ruční, tam se ale vyvážely i kontaktní grily,
které taky byly designovány v Holandsku,
ale vývoj a výroba potom probíhala v Československu.
Tyto výrobky se daly u nás koupit, ale pochopitelně pod jinou značkou,
pod značkou ETA. Dá se říci,
že v podstatě v kvalitě nebyl žádný rozdíl.
To, co se vyrábělo třeba pro Holanďany,
tak se vyrábělo i pro tuzemsko, ale pod značkou ETA.
Je zajímavé, že se prakticky nevyváželo do zemí RVHP.
Co pamatuji, byl učiněn pokus, někdy tak v roce 1975,
vyvézt 3 000 až 3 500 vysavačů do Sovětského svazu.
Ty se ale musely vyvážet v rozloženém stavu.
A co víme, ty vysavače v Sovětském svazu nikdo nesmontoval.
To tam skončilo někde ve šrotišti.
Ze starší produkce ETA jsme žádný výrobek nevzali,
abychom ho redesignovali.
Dost často se stává, že redesign je chápán
jako takový vrtoch designéra.
Jeden takový výrobek přece jenom existuje.
To je suchá žehlička,
která v podstatě svou funkční skladbou,
strukturou designu fungovala 40 let nebo 30 let.
Ale v současné době bylo potřeba dostat ten design, omladit ho,
dostat ho trošku na dnešní dobu, takže to se nám v podstatě povedlo.
Ta žehlička funguje v novém kabátě.
Lachman se rozhodl, že už těch člunkových žehliček má dost,
že už je nechce dělat.
Zkusil jako architekt navrhnout žehličku geometrickou.
Ve své době to byla žehlička s největší žehlicí plochou na světě
a byla vynikající v tom, že se s ní dalo žehlit dopředu,
dozadu, nemusela se otáčet, protože měla špičku na obou stranách,
takže jste záhyby na límečcích, košilích vyžehlila běžně.
Také jste ji takhle odkládala na hranu,
takže jste nemusela ruku vyvracet při odkládání žehličky dozadu.
Japonci měli tendenci, možná že to udělali,
kopírovat tuhle žehličku. Já byl shodou okolností
v roce 1969 na veletrhu v Kolíně nad Rýnem.
Ti tam málem zbourali vitrínu,
jak se snažili fotografovat tuhle žehličku.
To jsme se až chodili na ně dívat,
protože tam se střídaly jejich party a hrály zájem o to,
že to budou dovážet do Japonska, ale všichni jsme věděli,
že je to jen tyátr.
Červený fén z NDR a pračka Tatramat.
To byly u nás doma nepostradatelné elektrospotřebiče.
A bez kterých jste se za socialismu neobešli vy?
Napište nám na www.retromanie.cz.
Mějte se hezky a na viděnou.
Skryté titulky: Věra Kotlínová Česká televize, 2011