Dýchají rytmem velkoměsta.
Některé jsou plné života, jiné tak trochu opuštěné.
Většina z nich ale prokoukla a už jen vzdáleně připomínají
kdysi ošuntělé socialistické pasáže.
V dnešním Retru se jimi projdeme. A deštníky klidně nechte doma.
Dozvíte se, kam se v pasážích dalo zajít.
Třeba kuriózní byla opravna obuvi, kam jste zašel v polední pauze,
zul jste boty, dal jste je na opravu.
Mezitím jste si dal kafíčko a oni vám boty opravili.
Uslyšíte, co se v pasážích dalo zažít.
Například já jsem tady zrovna na tomhle místě viděl
první minisukně ve svém životě.
Uvidíte, co se v pasážích dalo objevit.
Co mě zaujalo, to byla zrcadla a výlohy.
Na natáčení filmu Láska z pasáže zavzpomíná režisér Jaroslav Soukup.
Co se týče hlavních pražských pasáží, ty jsme totálně zfilmovali.
Zatímco za první republiky měla každá pasáž svého majitele,
v poválečném období spravovalo pasáže město.
A podle jeho nařízení měly pasáže sloužit lidem.
A tak sloužily.
Mohli jste si tady nechat opravit boty, nakoupit,
najíst se nebo třeba pročítat inzeráty.
Tady vzniklo vlastně takové město ve městě.
Systém pasáží, které se různě protínají,
a vznikají taková malá náměstíčka.
Je to propojení několika významných pražských paláců,
které byly postaveny těsně před první světovou válkou.
Pasáže podle nařízení magistrátu musely sloužit lidem.
To znamená, že tady byly především obchody.
Ale byly tady také třeba módní salony a kavárny.
Ty se většinou vyskytovaly v těch prvních patrech,
protože řada těch pasáží byla monumentální
a byla na výšku dvou nebo tří pater.
V pražských pasážích jsme si zvykli hledat zajímavé krámky,
obchůdky a především služby.
Snad nejvíc jich má pasáž Černá růže.
Místnosti ve druhém patře ale poskytují možnost,
o které ví málokdo. Čtrnáct psacích strojů je tu
denně od půl deváté ráno do půl šesté večer připraveno
přenést na papír myšlenky, přání i vyznání kohokoliv,
kdo vstoupí, a tak tu dostávají úhlednou formu
dopisy, inzeráty i diplomové práce.
To vše zásluhou služeb,
které poskytuje Pražanům Družstvo mechaniků.
V pasážích bylo tenkrát, nevím, jak je to dnes,
ale i hrozně moc obchodů.
Já si pamatuji, že byla pasáž Luxor.
Tam byl mléčný bar, kam se chodilo.
V pasáži v Koruně se chodilo na jahodový koktejl.
Byla rybárna na Václavském náměstí v pasáži.
Při rozšiřování sítě veřejného stravování
v našem hlavním městě nelze zapomínat
ani na drobné formy těchto služeb. Nejen tedy velké restaurace,
ale také způsob stánkového prodeje má v této oblasti svoje místo.
Jedním z příkladů jsou velké plakátové sloupy
s okénky pro prodej teplých potravinářských výrobků,
které se nyní objevily v pasáži Lucerna v Praze 1.
Do jaké míry je jejich estetické řešení vhodné,
to je věcí názoru, ale rozhodně uvádění v život
těchto a podobných služeb lze jenom a jenom vítat.
Pasáž Světozor je vlastně nejnovější pražskou pasáží.
Ona byla proražena až po válce v letech 1946 až 1947
budovou bývalé české banky. Projektanty byli bratři Fišerové
a je skutečně velice hezká. Má krásnou ocelovou klenbu,
kterou se vlastně dovnitř dostává světlo.
Po stranách jsou obchody.
Tady je ten známý mléčný nebo ovocný bar,
který tady vznikl někdy před třiceti lety.
Jsme v pasáži U Nováků a sem jsem každý všední den
před druhou hodinou utíkal na oběd.
Obědy byly tady, kde byla jídelna,
závodní jídelna národního podniku Keramika.
Byla to klasická jídelna, ale byla zajímavá tím,
že v té době tam byla asi tři jídla výběr.
A tady na zemi, co jsme, byla taková zvláštnost,
že tady byly asi deseticentimetrové dřevěné kostky.
Celá ta pasáž byla vydlážděná těmito dřevěnými kostkami.
V pražské pasáži Černá růže otevřeli nedávno
Dům služeb místního hospodářství.
Dokonalá spolupráce architekta s výtvarníkem
zde vytvořila příjemné prostředí. Najdete tu moderně zařízené
prodejny, kadeřnictví, modelové krejčovství.
První etapa výstavby pasáže Černá růže ukazuje,
jak je možné vyřešit prostory i ostatních pražských pasáží.
V pasážích byla spousta služeb.
Třeba kuriózní byla opravna obuvi, kam jste zašel v polední pauze,
zul jste boty, dal jste je na opravu.
Mezitím jste si dal kafíčko a oni vám boty opravili,
což bylo na tu dobu poměrně pokrokové a nevídané.
A když už vás nohy vytrvale rozbolí, můžete zajít za roh
do baru U ševcovské lucerny. V této družstevní provozovně
Obuny se vám o nohy postarají po všech stránkách.
Zatímco si pochutnáte na kávě při pedikúře,
v přilehlé dílně vám současně opraví vaši obuv.
Pak už zase vzhůru za pražskými památkami.
Tady v téhle pasáži byl holič, tamhle byl holič.
Pak samozřejmě tam zepředu byla masna,
pak tam byla Sovětská kniha směrem k Václaváku.
Tady kousek nahoře, v legendární herně U Nováků,
tak tam jsem chodil.
Bylo to vždycky v sobotu, v neděli dopoledne.
Tam probíhaly legendární filatelistické burzy.
A na těch kulečníkových stolech byla vystavena alba se známkami
a tam se čile obchodovalo a vlastně byl to takový
malý kousek kapitalismu, v té době docela nevídaný.
Tak tohle bylo takové podivné místo.
Tady totiž byla vývěsková služba a všechny tyhle výkladce
sloužily k tomu, že tady visely inzeráty.
Lidé chodili, procházeli a hledali,
když chtěli koupit nové auto nebo vyměnit byt
nebo koupit chatu.
Já jsem tady třeba našel inzerát na Fiata 500,
kterého jsem si pak zakoupil.
Přes den, když jste šel tou pasáží, tak to jste slyšel:
Bony? Nechceš bony? Nechcete bony? Levně bony.
A v průběhu toho večera se to vlastně změnilo
a nastoupila tam úplně jiná garnitura,
odešli veksláci, nastoupili tam pasáci.
Zase nabízeli děvčata večer, takže ty pasáže žily.
Bylo to vlastně místo, kde byla možnost pro ně
být ve známém prostředí, ale zároveň inkognito.
Vědělo se, kdy tam přijdou policajti,
když šli z jedné strany, že se dalo utéci druhou stranou.
Nebo že se dalo projít těmi podniky
a vylézt někde úplně jinde. Byl to takový svět sám pro sebe.
Co se týče hlavních pražských pasáží, ty jsme totálně zfilmovali,
ale chtěl bych říci, že za plného provozu.
Ten prostor se neuzavíral. Tam chodili normální lidé,
které jsme se snažili ovlivnit, aby nekoukali do kamery,
ale točili jsme to za plného provozu.
Třeba to, co v tom filmu vidíte, v Lásce z pasáže,
to hlavní bistro, kam chodil Lukáš Vaculík a Táňa Kulíšková...
-Luna. -Ano, Luna.
Tak to je samozřejmě fantazie. To jsme vytvořili tak,
že tady v pasáži Rokoko oni vcházeli do jedněch dveří,
to byla ta trafika a malý prostor,
tam se žádná kavárna nedala vytvořit.
Tu kavárnu jsme zase vytvořili naproti.
-Je tady volno? -Hele, vystřel.
-Co to bude? -Dejte mi, co má tady pán.
Naproti právě v pasáži Práce, nevím, co už tam bylo,
nějaký prostor, který se hodil na tu kavárnu,
a my jsme si ji tam zařídili, takže takhle je to poskládané
z těch všech pasáží dohromady, protože tehdy v roce 1984
žádný prostor, který by nám vyhovoval, neexistoval.
Zatímco někteří chodili do pasáží pracovat,
většina ostatních se sem chodila bavit.
Kina, divadla, noční bary, diskotéky, to byla lákadla,
která jste možná i vy s chutí okusili.
Ty nejslavnější si teď připomeneme.
To je vchod do kabiny kina Alfa.
Tady jsem chodil moc let.
Dvacet, možná že ještě víc, už si to ani nepamatuji.
Tak tady býval vchod do kavárny. Šlo se po schodech nahoru.
Tady, jak je to teď všechno zakryté těmi papíry,
byly stolečky a bylo vidět dolů.
V kavárně byl taneční parket a hrála tam hudba.
Ne reprodukovaná, ale živá hudba.
Byl tam bar a tam se scházela taková zvláštní společnost
spíš mladých lidí. Bylo tady kino.
To kino hrálo tenkrát poměrně slušné filmy.
Lístky byly dost vyprodané, protože to kino bylo kvalitní.
Tady byly pokladny, předprodej atd.
A když byl film, začínalo se, tak už to ráno v sedm hodin
tady postávali lidi a čekali, aby ty lístky dostali.
To kino bylo vyprodané hned. To se všechno vyprodalo.
Táhla se takhle dozadu až pomalu na Václavské náměstí.
V tomhle krásném prostředí, v pasáži Lucerna,
ve Velkém sálu Lucerny, se konaly spousty plesů, koncertů.
Vždycky tady byl chumel lidí, když byly ty plesy.
Absolvoval jsem tady hodně maturitních plesů
od různých škol, kde jsem byl pozvaný.
A taky jsem tady byl na koncertu Dvacet let Olympiku,
kdy úplně byl ten sál narvaný k prasknutí.
Tady se všude stálo, na balkonech, na stolech.
Sezona společenských večerů je stále ještě v plném proudu.
Tak se také sál pražské Lucerny stal místem konání
maturitního plesu Střední hotelové školy z Prahy 2.
Úroveň zábavy a celého večera byla na velmi dobré úrovni,
a to nejen proto, že zde byl přítomen učitelský sbor,
ale že na společenské vystupování studentů právě této školy
je už při samotné výuce kladen velký důraz.
Pak je taková kuriozita, že všechny obchody,
které tady dneska jsou, samozřejmě jsou úplně jiné než ty,
co byly původně.
Ale jeden obchůdek tady pořád ještě je
a to je tahle prodejna známek. Ta už tady byla za mého dětství.
Samozřejmě to nejdůležitější se odehrávalo tady,
protože tady byl vstup do tehdy nejpopulárnějšího pražského divadla
Semafor, kde každý den vlastně byly dlouhé fronty,
které vedly až někam do té pasáže.
Koukejte, už se blejská na časy.
Rozplyne se i nejčernější chmura.
Jestli se nerozplyne, tak vám u kasy
mademoiselle vrátí zpátky toho bůra.
Vyvěste fangle na tingl tangle, protože teď se budem smát.
Ten, kdo se řehce, tlačit se nechce,
ten bude lehce s životem se prát.
Ten, kdo se řehce, tlačit se nechce,
ten bude lehce s životem se prát.
Teď jsme v pasáži Ambassador. Tady bylo dřív kino Pasáž.
Tady byly pokladny a vchod do kina.
Opravdový skvost secesního interiéru
s moderními architektonickými prvky kino Pasáž.
Já jsem tady promítala od roku 1982 do roku 1989.
Tady byl noční klub Alhambra, kde když já jsem chodila
z promítání domů v noci, tak tady začínalo být živo.
Ale o půlnoci se Praha cizincům možná už bude líbit.
Jsme v revuálním divadle Alhambra, které uvádí nový program.
Já na to vzpomínám docela rád, protože v té době jsem byl
zaměstnaný taky v pasáži v hotelu Ambassador v Alhambře.
Bylo zajímavé, jak se ta pasáž během dne měnila.
Přes den jste tam potkal rodiče, děti,
byly otevřené obchody a večer, když se setmělo,
tak najednou se tam objevila nočňátka.
Byly tam holky, které šly za pár kaček.
Vlastně všechna pražská kina, která byla na Václavském náměstí,
byla v pasážích - od kina Blaník po kino Lucerna, kino Světozor.
To jsou vlastně jediná dvě kina, která ještě fungují.
Pak bylo kino Paříž, kino Pasáž, i s tímhle názvem skvělým.
Potom bylo kino Praha, Letka, Jalta, všechno pasáže.
Ano, ano. Veksláci.
Ti byli převážně zaměstnanci kin a měli razítko v občanském průkazu,
že jsou zaměstnaní, takže kdyby je kontrolovali policajti,
tak to měli potvrzené, že tady můžou postávat.
A měli to kousek.
Kdyby byla nějaká honička, tak to měli kousek do práce.
Ale byli zaměstnaní jako uklízeči.
A někdo tu práci za ně musel provádět,
takže když se brala výplata, to byly docela komické situace.
Když se brala výplata dvakrát za měsíc,
tak přišli veksláci coby uklízeči, vybrali výplatu od pana vedoucího
a vzápětí za nimi stála důchodkyně, která vlastně prováděla
za ně tu práci uklízečskou, a předali jí peníze.
Všichni byli spokojeni.
Rande bylo docela obvyklé, když jsme třeba šli do kina,
tak hodně bylo vlastně před kinem Lucerna, na těch schodech.
Tak to bylo takové obvyklé místo srazů.
Pokud skončil biograf, tak se zavřela celá pasáž.
Dodneška tady zůstaly mříže.
Ale nebyly tady noční podniky, bylo otevřeno do deseti hodin.
V deset hodin se to zavíralo
a pak už opravdu se do pasáže nikdo nedostal.
Tady to samozřejmě žilo, i když samozřejmě
v tom totalitním období dost těch původních podniků zaniklo,
ale pořád ještě se tady člověk cítil dobře
a byla tady spousta věcí ke koukání.
Například já jsem tady zrovna na tomhle místě viděl
první minisukně ve svém životě. To bylo někdy v létě roku 1968.
Po skončení natáčení jsem se dozvěděl
od vedoucího výroby Pepíka Císaře,
že byl předvolán na bezpečnost, aby vysvětloval,
co se vlastně tady děje, protože ten film se točil
v jeho dramaturgické skupině. Fakt je,
že tehdy před těmi 27 lety bylo neobvyklé,
že by se tady kolem pasáží potulovali pankáči
s rudými nebo žlutými vlasy, ti se tady vždy různě mezi záběry
-ne váleli, ale posedávali. -Zkrátka jste byli podezřelí.
Byli jsme podezřelí, ale Pepík Císař měl určitou váhu,
všechno vysvětlil a měli jsme naprostý klid
a výborné podmínky pro natáčení. Já jsem nic nevěděl,
takže mě nic neznepokojovalo. Ten Pepík mi to řekl
až po premiéře filmu jen jako perličku, abych věděl.
Část scén jsme točili tady naproti,
jak je hotel Ambassador, vedle Ambassadoru je,
myslím, Zlatá husa. Tam celé to nádvoří
bylo obestavěno lešením, protože se opravovalo.
My jsme vymysleli na základě toho takovou scénu, kdy...
-On tam vyleze po tom lešení. -On tam vyleze po tom lešení.
-A chtějí okrást toho... -Ano, přesně, cizince.
To byla taková scéna, která nějak ve filmu proběhla.
Film šel asi za čtyři pět měsíců do kin.
To lešení tam pořád stálo.
A stejným stylem tam vykradl někdo hotelového hosta,
nějakého cizince, vybrali ho totálně.
V pasáži bufáče Koruna s kinem Čas, vedle hotelu Ambassador,
naše nejlepší sajtky, holky byly.
S těma když jsme to rozbalili, v Pěti P, Lucerně, Téčku,
esenbáci prchali jak zajíci. Vše je míjící.
Tak takhle na pasáže v padesátých letech vzpomínal
básník Václav Smitka.
Zdaleka nebyl jediný, koho pasáže inspirovaly.
Fotografie pasáží vznikly v letech 1986 a 1987.
Popravdě řečeno nevím, co mě přitáhlo do pasáží.
Snad nějaké soustředění městského života na jednom místě,
kde jsem hledal kamarády, holky, hledal jsem,
kde se uchytnout na kafe a na panáka,
a přitom jak jsem pozoroval ten normální socialistický
všední den, tak jsem měl potřebu
prostřednictvím fotografie udělat něco nevšedního,
jakýsi nevšední pohled na tu každodenní realitu.
V jednom domě byl výtah pater noster
a ten jsme jako děti měli velice rádi.
Takový výtah byl i v Lucerně.
Při posledním patře byla cedulka: Vystupte.
My samozřejmě jako děti jsme to nikdy nebrali v potaz
a jezdili jsme kolem dokola. Vím, že nahoře bylo velké kolo
železné s řetězem a dole kolo, jako děti jsme si nejdřív mysleli,
že ten výtah se převrátí a jede zpátky hlavou vzhůru,
ale nebylo tomu tak, normálně se to objelo
a jelo se dolů, stále člověk stál na té podlaze toho výtahu.
Čím se lišily ty pasáže od dnešního stavu,
tak to bylo tím, že v nich byla tma i ve dne,
protože ony většinou měly to osvětlení seshora
takzvaným sklobetonem nebo verlitem.
To byly takové skleněné tvárnice. A pokud se tam objevily
nějaké praskliny, tak to samozřejmě za bolševika
nikdo se nenamáhal s tím, aby to opravil.
Místo toho vzali kýbl s asfaltem a natřeli to seshora
tím asfaltem nebo tam nalepili nějakou lepenku,
takže ty pasáže vlastně neměly denní osvětlení,
jako mají dneska, a vypadaly takhle pochmurně.
Jak se vám líbí tato pražská pasáž
státní banky v ulici Na Příkopě? Pěkná, viďte?
Bohužel však většina těch ostatních
a nejrušnější části našeho hlavního města,
je jich kolem třiceti, stále ještě vypadá nevzhledně.
Pasáž, kterou jsme vám ukázali na začátku,
je prvním konkrétním výsledkem dalšího dobrého nápadu
Národního výboru hlavního města Prahy,
který se snaží, aby naše hlavní město
bylo skutečným centrem Československa.
Co mě zaujalo, to byla zrcadla v pasážích.
Zrcadla a výlohy.
Vlastně pohledem do zrcadla člověk mohl pozorovat,
sám nepozorován, co se dělo za ním, za zády.
Ty fotografie jsou často složeny tak,
že je pohled do zrcadla i do reálu.
Pro mě třeba to bylo vždycky velké dobrodružství.
Už jako kluk jsem se samozřejmě pohyboval v této oblasti.
A doslova mě ty pasáže fascinovaly.
Byly takové parádní, jako je právě třeba Lucerna
nebo Rokoko, ale také některé, které působily velice ponuře,
kde ty obchody a kavárny už dávno zanikly
a kde se člověk snažil co nejrychleji proběhnout
a cítil se dost nejistě.
Když se člověk pohyboval těmi pasážemi,
tak vlastně si mohl krásně zkrátit cestu.
Dalo se třeba od kina Blaník projít až na Jindřišskou
různými pasážemi.
Byl to takový svět sám pro sebe.
Pasáže jsou takový pražský fenomén.
Samozřejmě najdeme je i v jiných městech, třeba v Brně.
Ale v takovém rozsahu jako v Praze, tak stylově pestrém,
ještě skutečně málokde.
Vždycky když si řeknu pasáž, tak si vzpomenu na to,
jak pasáže žily. A je zajímavé,
jak vlastně potřeby těch lidí se mění a různí.
Jinak to bylo dřív, jinak je to dneska.
Šel jste se schovat do pasáže před deštěm,
šel jste tam za známými, takže na pasáže já vzpomínám rád.
Za minulého režimu pasáže byly velice zchátralé
a často také byly i zavřené.
Dnes prožívají nový rozkvět, postupně se opravují.
Dokonce vznikají i pasáže nové, ale na druhé straně
je třeba si uvědomit, že také některé pasáže zanikly,
a to zejména tam, kde vznikly velkoprostorové prodejny.
Mojí nejoblíbenější pasáží na Václaváku je Lucerna,
která se od dob socialismu skoro nezměnila.
Jen obchody jsou tu dnes jiné.
A jakou pasáž jste si zamilovali vy?
Napište nám na www.retromanie.cz.
Mějte se hezky a na viděnou.
Skryté titulky: Věra Kotlínová Česká televize, 2011