Rohlík za třicet haléřů, mléko za dvě koruny,
pánská košile za čtyřicet korun. Vzpomínáte?
Nízkým cenám za socialismu odpovídaly
i výrazně nižší platy a důchody. Kdo ceny potravin
a dalších výrobků tehdy určoval a jak fungovala
státem řízená ekonomika, připomene dnešní Retro.
Ptáte se nás někdy, proč tak často hovoříme
o plnění či neplnění plánu v jednotlivých podnicích,
o otázkách efektivnosti výroby, o úsporách materiálu i energie.
Když to velice zjednoduším, tak veškeré pohyby v naší ekonomice,
to, jak každý z nás plní své úkoly, jak plní své úkoly
hospodářská jednotka, ve které pracujeme,
se přímo odráží v tom,
co si za tuto korunu můžeme v obchodech pořídit.
Dnes vám připomeneme, jak probíhala měnová reforma v roce 1953.
Tehdejší prezident Zápotocký snad den předtím prohlašoval někde,
že žádná měnová reforma nebude. On to ale fakt nevěděl.
Řekneme vám, co se dělo, když se u nás zdražovalo pivo.
Všechna restaurační zařízení zavřela asi v devět hodin,
protože pak se přeceňovalo.
To znamenalo, že se vyhrnuly do ulic v Praze
tisíce a tisíce lidí žádostivých dalšího občerstvování.
Valtr Komárek vám prozradí, jak to chodilo na Státní plánovací komisi.
Tehdy o všech cenových věcech rozhodovalo politbyro.
Řekli ne, že to v zájmu lidu není možné.
Až do roku 1953 lidé v Československu
nakupovali na lístky. Pak přišla měnová reforma,
která sice znamenala konec lístkového systému,
ale okradla občany téměř o všechny peníze.
Jak proběhla a co se dělo dál, připomene Darina Vlková.
Rok 1953 je i mezníkem v oblasti vnitřního obchodu.
Ještě na jeho začátku platil přídělový lístkový systém.
Vázal až 80 procent spotřebního zboží.
Vedle něho existoval v té době volný,
a navíc i černý, šmelinářský trh.
Proto byl 31. května zrušen vázaný trh
a byla provedena měnová reforma.
Měnová reforma v červnu 1953 byla určitě zlomovým
nebo krizovým momentem jak pro komunistický režim,
tak pro celou společnost. Ona opravdu spočívala v tom,
že stát ještě provedl jedno znárodnění,
kde každému znárodnil větší nebo menší částku jeho úspor tím,
že ty peníze vyměňoval v různě nastavených kurzech.
Úspory a peníze ztratily hodnotu.
Tenkrát ten poměr v drtivé většině případů
v tom velkém byl jedna ku padesáti.
Jenom malinká část byla jedna ku pěti,
ta výměna starých peněz za nové jedna ku padesáti.
Moji rodiče se ne zas tak dlouho předtím vzali.
Myslím, že měli relativně nový byt,
který si zařizovali, a to si pak už pamatuji jako dítě,
že ať se hádali o to nebo o ono, tak často potom přišla řeč
právě na ten rok 1953 a na to, že můj tatínek váhal a ložnici,
kterou už měl koupit, tak si řekl, že ještě počkají
a že se ještě podívají. A pak najednou byly zavřeny
všechny obchody a za ty peníze, které na vybavení bytu
měli připravené, si koupili věnec vuřtů.
Tak to aspoň vždycky vyprávěli.
Fakt je, že asi dva tři dny předtím se skupovalo.
I já jsem si koupila nějaké věci ještě pro mimino.
Ale moc to nebylo, ono tolik zboží taky nebylo,
ale co bylo, tak se nějak dokoupilo.
Potom ta cenová, to bylo nějak zase stanovené celostátně
a každý občan dostal určitou částku peněz,
protože staré peníze vlastně přestaly platit.
Tehdejší prezident Zápotocký snad den předtím prohlašoval někde,
že žádná měnová reforma nebude. On to ale fakt nevěděl.
On to nevěděl. To prostě byla záležitost
malé hrstky specialistů, kteří byli zavřeni někde,
připravili to technicky a bouchli to na lidi ze dne na den.
Ty fámy o tom, že se zase něco stane s penězi,
se myslím opravdu objevovaly tam či jinde
ještě na počátku 70. let, tedy dvacet let poté.
Můžeme zahájit, soudruzi, dnešní zasedání kolegia.
Dnes máme jen jeden bod.
Rozbor cenového vývoje a výsledky kontrolní činnosti
v České socialistické republice za rok 1969.
Vrcholnou institucí centrálního systému,
centrálního plánování nebo socialistického
hospodářského systému byla Státní plánovací komise.
A zde je třeba hned dodat, že centrální banka,
Státní banka československá, vůbec peníze a bankovní systém
byl podřízen té komisi, byl podřízen plánovačům.
Státní plánovací komise byl úřad,
kde si celá generace chlapů uhnala infarkt.
To byla strašně namáhavá práce.
Samozřejmě absurdní, ale namáhavá.
Na plánovací komisi to zboží hlídal nějaký Mirek Nedělka,
který byl v tomhle perfektní, a druhý partner byl
z finančního odboru. Tomu jsme říkali otec zahradník,
starý pán a machr finanční, který dovedl spočítat přesně,
jak se bude vyvíjet celková kupní síla obyvatelstva.
Měli na starosti zajistit, aby bylo vyrobeno.
To, co bylo vyrobeno, aby se dostalo ke spotřebitelům.
A když někde viděli, že je něčeho nedostatek,
tak měli za úkol nalézt způsob, jak tu výrobu zvýšit,
což samozřejmě se jim nedařilo.
Stabilita cen nebo ta neměnnost cen
byla vydávána za přednost a lidé to i tak chápali,
protože byli živeni propagandou, kde tržní hospodářství,
tržní svět je zmítán inflací. U nás žádná inflace není.
Podívejte se, máme stálé ceny.
Čili to nějakou dobu propagandisticky fungovalo.
Jenomže velice brzy se ukázalo, že to tak není.
Další radostný krok ke zvýšení životní úrovně se setkal
s uspokojením všeho našeho lidu.
Celá republika si vyšla prohlédnout výklady
a zboží s novými cenami. Překvapení bylo radostné.
Hlavní neduh toho systému spočíval v tom,
že on vlastně spotřebovával na to, aby si uplatil lidi
a aby udržel tu stabilitu a loajalitu lidí,
tak spotřebovával to, co vytvořily minulé generace.
Lidé však nezůstali jen před výklady.
A přece to zdaleka není poslední snížení cen.
V ekonomické obci se už v 50. letech ukazovalo,
že ten systém, jak byl založen po roce 1948, je funkčně vadný.
Ta kritika se samozřejmě rozvíjela a nenalézala přílišné
pochopení na vrcholných státních a stranických místech.
Rok 1963 byl takový zlomový v tom, že se rozhodlo,
že bude zpracován návrh na reformu systému řízení ekonomiky.
Já když jsem přišel z vojny v roce 1964,
tak se zrovna dokončovala ta ekonomická reforma.
Ta Šikova reforma měla vlastně v uvozovkách štěstí,
ač to neříkám rád, že přijely ty ruské tanky,
protože neměla šanci ukázat, že prostě nejde.
Ta představa té třetí cesty Šikovy, že bude napůl trh a napůl plán,
je naprosto neživotná, nemůže se podařit,
protože jsou to dva absolutně neslučitelné světy.
Bál jste se někdy, že to neustojíte,
respektive že ten stát zkrátka tento ekonomický systém nezvládne
a že to krachne?
Ne. Já proti těm, co říkají, že to bylo mockrát
na pokraji krachu, tvrdil, pánové,
to hospodářství je na tom tak dobře, že vydrží všecko,
i to plánování.
Věřil jste tomu?
My jsme nebyli vůbec zadluženi, měli jsme přebytky.
My jsme půjčovali ve světě.
My jsme neměli žádný nevyrovnaný rozpočet.
My jsme měli přebytky státního rozpočtu.
Druhá věc je, že ta životní úroveň
prostě byla taková, jak na to vyšlo,
takže ten stát si to mohl dovolit, protože dal lidem jenom tolik,
kolik myslel, že má. On měl daleko víc,
ale on si to nechal na zbrojení a na různé jiné hrátky.
Pane Komárku, vy jste byl i šéfem Prognostického ústavu.
Jak dalece jste věřil státem řízené ekonomice
a jak dalece jste věřil tomu, že třeba ještě za 50 let,
protože nikdo nemohl vědět, kdy přijde revoluce,
bude fungovat?
Tam je několik rozdílů proti té vaší otázce.
My jsme měli plus v tom Prognostickém ústavu,
že jsme věděli zaprvé, že přijde revoluce.
My jsme měli spousty informací, které lidé neměli.
Věděli jsme, jaký je asi vývoj.
Věděli jsme, pokud se nepodaří
proti Gorbačovovi puč a převrat, tak kruhy perestrojkové
vedené Gorbačovem předpokládají osamostatnění těch satelitů.
V roce 1957 stálo kilo párků 25 korun.
Kolik si myslíte, že to bylo v roce 1968?
Taky 25 korun.
A o 15 let později? Zase 25 korun.
To bylo jedno z kouzel státem řízeného hospodářství.
Byly ceny, kterým z určitých důvodů nebylo povoleno růst,
jako byly třeba ceny chleba.
Chleba stál 2,60 korun za kilo od roku 1954 až do roku 1989.
Cena standardního polotučného mléka půllitrové lahve
stála po celou dobu, od roku 1954 až do konce,
kolem 2 korun, ta cena se nezměnila.
Máslo stálo osm korun čtvrt kila.
Když dcera šla ze školy, musela koupit litr mléka,
půlku chleba a čtyři housky. Šest korun.
Když měla koupit i máslo, tak o osm korun víc,
tak jsem jí dala čtrnáct nebo patnáct korun.
Dobře jsme pracovali.
Proto mohla naše vláda již potřetí od měnové reformy
snížit ceny.
Je to především zásluha naší poctivé práce.
Ten nárůst se musel někde projevovat.
Projevoval se hodně u oděvů.
Tam ceny vzrostly za dobu od 60. let do 80. let
někde i čtyřikrát a možná i pětkrát.
Rostly ceny služeb, třeba za kadeřníka.
Byl jsem tehdy na nějaké služební cestě v Moskvě
a dostal jsem vázu, takovou příšernou vázu skleněnou.
A ta měla už v tom skle vyrytou cenu v kopějkách.
To znamená, že se počítalo s tím,
že to je stálá cena a že to je cena jako navždy.
Celý ten systém měl svůj vlastní jazyk.
Takže zvyšování cen nebylo zvyšování cen, ale úprava cen.
A ta se dělala samozřejmě ve funkci nějakých reálných čísel
nebo reálných vztahů, ale také ve funkci různých výročí,
kdy strana potřebovala lidem nějakým způsobem ukázat,
jak je na ně hodná, jak jí to jde dobře.
Tak snižovala ceny k nějakému výročí.
Nejen kytičku dostaly letos naše ženy
k Mezinárodnímu dni žen.
Sobotní ráno se ještě ani pořádně neprobudilo,
a už mizely poslední noviny ze stánků.
Na základě úspěchů naší průmyslové výroby
rozhodla se vláda provést další, už sedmé snížení
maloobchodních cen spotřebního zboží.
To právě bylo na počátku 60. let, kdy se zvyšovaly ceny
některých potravin závodního stravování,
tak na druhé straně byly zlevněny například malolitrážní motocykly.
A na to pak byl takový vtip nebo taková říkanka:
Za zdraženým obědem zlevněným mopedem.
Pivo stálo, to si všichni asi pamatují,
korunu sedmdesát, obyčejné lahvové pivo desítka
stála korunu sedmdesát.
Až ke konci, zhruba někdy v polovině 80. let,
byla cena zvýšena skokově na dvě koruny padesát.
To si sám dobře pamatuji, to vyvolalo určitou averzi.
Zítřejší tisk zveřejní zprávu Federálního cenového úřadu
a Federálního ministerstva práce a sociálních věcí
o cenových, sociálních a mzdových opatřeních
přijatých federální vládou.
K usměrnění spotřeby piva a pro plynulé zásobování
vnitřního trhu nealkoholickými nápoji bylo rozhodnuto zvýšit
od 15. října 1984 jejich ceny.
Na tabulce je podrobnější přehled o zvýšení cen piva.
V souladu s možnostmi národního hospodářství
vláda rozhodla od 1. ledna příštího roku zvýšit
přídavky na děti a výchovné k důchodům o 240 korun
ročně na každé dítě.
Myslím, že to bylo v pátek, v devět hodin zavřela
všechna restaurační zařízení, protože pak se přeceňovalo.
To znamenalo, že se vyhrnuly do ulic v Praze tisíce lidí
žádostivých dalšího občerstvování. Byl to ten okamžik,
kdy všichni ti, co sedí v hospodě a pijí pivo,
najednou vyjdou ven a člověk na vlastní oči viděl,
kolik jich je,
takže to opravdu nebylo pro ten režim snadné rozhodování
a dělal to jenom vždycky, když z ekonomických důvodů musel.
Kolovaly často fámy nejen teda o té možné měnové reformě,
ale právě o chystajícím se zdražení určitého zboží,
které okamžitě měly za následek to, že to zboží bylo vykoupeno.
Asi nejsnáze by se to dalo dokumentovat na benzinu.
U benzinu se několikrát ceny měnily a to znamenalo,
že benzin předtím byl okamžitě vykoupen.
Benzin stál v roce 1954 čtyři koruny
a svoji cenu si udržel, myslím, až do roku 1963.
Potom stál dlouho dvě koruny deset až do ropné krize v roce 1973.
Poté se jeho cena vrátila na původní čtyřkorunovou hodnotu.
V 80. letech už stál šest korun.
V roce 1989 máme uvedenou průměrnou cenu benzinu 8 korun.
Dneska, jak víte, je 33 až 34 korun.
Tak si myslím, že ten plat, který ta kadeřnice bere,
a ty tuzéry, jak se tak říká,
dají normální částku asi každé zaměstnané ženy.
Průměrná měsíční mzda prodavačky v potravinách činí
asi 2 500 korun hrubého. Učitelka v mateřské škole
stejně jako její kolegyně na základní škole
se na příjem 2 500 korun brutto
dostávají zhruba po desetileté praxi.
Tady, v Elektropřístroji Modřany, činí průměrný plat
vyučené dělnice po 15 letech praxe asi 2 300 korun čistého.
Přitom s příjmem do kapsy se v těchto povoláních nepočítá.
Zhruba v polovině 50. let byla průměrná mzda
pracujícího v Československu asi kolem 1 200 korun.
V polovině 60. let ten nárůst nebyl příliš velký.
Dělal asi 1 500 korun.
To znamená nárůst o nějakých 20 procent.
Potom došlo k většímu růstu.
V polovině 70. let byla průměrná mzda kolem 2 300 korun,
což je nárůst asi o 50 procent,
ale tam už začaly růst i ceny spotřebitelského zboží.
V polovině 80. let se průměrná mzda blížila ke 3 000 korun,
asi 2 800 až 2 900 korun hrubého.
Třeba můj muž měl 1 900 korun, dva tisíce, tři tisíce.
Na Vánoce to bylo.
A to bylo kdy? V roce 1970.
-Tady mám... -A co to je, ty papíry?
To mám zaznamenané výdaje na potraviny,
ošacení i hrubé mzdy.
Tyto záznamy o mém vydání si píši každý den
od roku 1958 až do dnešního dne.
A teď jsem si načárkovala už nové řádky ještě do roku osmnáct,
kdy mi bude devadesát. Ale jestli se dožiji, nevím.
Už v dobách, kdy tady fungovala státem řízená ekonomika,
tak tady zároveň fungoval černý trh.
-Víte o něm něco? -To víte, že jo.
-Na jakých principech to bylo? -To víte, že vím.
A mluvil jste někdy s vekslákem na to téma?
Tenhle dům měl malé podkroví
a má ho zvýšené jenom díky černému trhu,
protože to dělali meloucháři všechno.
Ten černý trh měl takové zákonitosti,
že on řešil to deficitní. Ta šedá ekonomika,
která možná dělala až 20 procent celého obratu, byla obrovská.
To byli meloucháři. Nejvíc to bylo ve stavebnictví.
Oni už chodili přímo ze staveb v pracovní době.
Dokonce si donesli materiál.
Třeba nám pokládali lino, takže si ho donesli už s sebou.
-Vlastně okrádali stát. -No jistě.
A počítali jste s tím nějak v tom plánu,
že tam budou i takové minusy?
Ne, tam se dalo něco na šedou ekonomiku s tím, že je,
ale že by neměla být, tak se oficiálně nesmělo s ní plánovat.
Ceny se za socialismu sice moc neměnily,
ale co to bylo platné, když spousta věcí
a hlavně služeb nebyla k sehnání. Naštěstí tu byl takzvaný černý trh
a uvnitř něj, světe, div se, volná tvorba cen.
Slyšeli jste už někdy, co je to melouch?
Samozřejmě že jo, ale co je to?
-Je to práce takhle stranou. -A proč se to dělá?
Proč?
Aby bylo víc věcí na trhu, jinak by tam neměli vůbec nic.
Ambicí toho centrálního plánování zejména zpočátku bylo,
aby lidé sloužili a pracovali výlučně pro cíle plánu.
A trestali tvrdě jakýkoli pokus, aby pracovali pro sebe
nebo pro někoho jiného. Museli pracovat pro centrální plán.
Ta veliká jedna taková ta akce, kdy holiče,
všechny tyhle služby, všechny údržbáře
a já nevím koho všeho, nahnali do Ostravy na budování
Nové huti Klementa Gottwalda, to byla tady představa,
jak by to mělo fungovat.
Kdo se pokusil v tom začátku pracovat pro někoho jiného
než pro ten centrální plán, tak byl tvrdě potrestán.
A z té doby pocházejí ta velice přísná pravidla
a tresty pro ty, kteří by třeba to chtěli dělat.
Takže trestným činem bylo jakékoli podnikání,
když si dvě sousedky navzájem šily blůzku nebo něco takového.
Já jsem si nechávala šít, protože jsem měla neforemnou postavu,
u jedné paní. Ta to nemohla říci veřejně,
že mně šije šaty a že já jí to platím
za dohodnutou cenu. To opravdu byl přestupek.
Jaké zkušenosti máte s instalatéry tady v Kladně?
Zrovna dvakrát dobré ne. Já bydlím na sídlišti,
ale třeba u nás v domě přímo v bloku tekla voda snad 14 dnů.
Potom zase 14 dnů, než vůbec přišli,
takže ty sklepy tam byly zaplavené, i když to včas bylo nahlášené.
Služby netvořily národní důchod, nikdo do nich neinvestoval.
Komunisté do nich neinvestovali.
Takže byly nedovyvinuté nebo slabé, tak lidé si pomáhali tím,
že ty služby si poskytovali na černém trhu jako melouch.
Oblast černého trhu, která tady rostla,
rozmáhala se a vlastně pomáhala ten systém
udržovat při životě, protože to, co lidé nemohli dostat
oficiálně v obchodech, tak si obstarali na černém trhu.
A ten komunistický režim ten černý trh toleroval.
Když někdo načerno opravoval střechu primáři nějakého oddělení,
kam věděl, že také bude chodit, tak mu to jistě udělal levněji,
než by to udělal někomu jinému.
Je dost toho, s čím nejsme spokojeni.
Pokoušíme se proti tomu bojovat? Jaké máme prostředky?
Pomůže právo, změny v ekonomice, morálka?
Řekl bych, že nejzajímavější černý trh byl v oblasti
devizového hospodářství. Ten fungoval tak dokonale,
že ta cena marky, dolaru, která se tam vytvořila,
která byla objevena, se potom stala
oficiální cenou při liberalizaci v roce 1991
při volné směnitelnosti měn.
Ten dolar se u nás pak začal prodávat za 28 korun,
jestli si vzpomínáte, tak tu cenu objevili veksláci.
Za co jste za socialismu nejvíc utráceli?
A mohli jste si za tehdejší mzdu pořídit všechno,
po čem jste toužili?
Napište nám na www.retromanie.cz.
Krásný týden a na viděnou.
Skryté titulky: Věra Kotlínová Česká televize, 2011