Každá rodina má svůj příběh.
Vzpomínky, které se tradují napříč generacemi
a vyprávějí se pokaždé, když se celá rodina sejde.
Ani naše rodina není výjimkou.
Nečekejte ale přesnou historii.
Jsou to jen útržky vzpomínek,
jako když listujete fotoalbem.
Všechno začalo, když maminka přišla do Prahy studovat na VŠ
a potkala se s mým tatínkem.
Na první pohled se do sebe zamilovali.
Tatínek nebyl jediný, kdo o maminku usiloval.
Stál o ni i Jarda.
Od první chvíle, co jsem tě viděl, tak po tobě šílím.
Doufal, že se podvolí jeho tlaku.
Maminka měla od začátku jasno. Mužem jejího srdce byl můj tatínek.
Raději jsem neměla ho číst, snad ani list.
Když to Jarda konečně pochopil a ještě se dozvěděl, že čekají dítě,
tak začala nenávist,
která trvá v naší rodině dodnes.
Ale nepředbíhejme.
Mého tatínka právě čekaly zásnuby a svatba.
Málem se nevzali.
Pak už jsem konečně přišel na svět já. Honza Dvořák.
Měl jsem opravdu krásné dětství. Naplněné láskou a péčí.
Léta plynula a můj dědeček Josef se v pořadníku na auto
konečně dostal na 1. místo.
Splnil se mu sen. Pořídil si nové embéčko.
Je to možný? Fungl nové auto a ono se hned rozsype.
Já jsem to věděla.
-Co tomu může být? Co jsi věděla? -Že nám benzin dojde.
Kdyby to bylo takhle jednoduchý.
-Tak si představ, došel nám benzin. -Neříkej. Máš kanystr?
Kanystr, na co?
Chudák děda, nemohl přece tušit, že shánčliví zaměstnanci dávají
místo 5 litrů do nádrže jenom 3.
-Co to je? -Lenin, prý ho malovaly s babičkou.
Důležitým článkem naší rodiny byla prababi Běta.
Tohle jste malovala se Zuzkou vy, maminko?
Ne, jen jsem jí toho největšího člověka ukázala.
Z toho mohla mít problémy celá rodina. To si neuvědomujete?
Víte vy vůbec, co je to svoboda?
Vy si neuvědomujete, že mluvíte stejně jako ti bolševici.
Fajn. Co přijde příště? To vyhodíte do povětří uliční výbor?
Jo, to by bylo jedině dobře.
Člověk už nemůže říct ani vlastní názor ve vlastní rodině.
Doufám, že se zase nebude chtít stěhovat.
Stěhuju se!
Naše rodina měla neuvěřitelné historky,
jako tu, na 1. máje roku 1968.
-Slečno, můžu mít dotaz? -Ano.
-Jak se jmenuješ? -Já jsem Zuzka.
Má hlas jako naše Zuzka.
-S kým jsi přijela? -S tatínkem.
-Kde ho máš? -Tady.
-To je tatínek? Odkud jste přijeli? -Z Pardubic.
Mladá slečno, myslíš si, že je důležitý světový mír?
-Pardubice. -Ano, kdyby nebyl mír,
-tak by byla válka. -Jen se vytahujte.
Jste ostuda města.
Znáš nějakou písničku a zazpíváš nám něco?
Ano. Dobrý den, majore Gagarine.
Ta má opravdu hlas jako naše Zuzka.
Celý svět připil vám rudým vínem.
Prababi by se chtěla určitě stěhovat.
To snad není možný.
Kdyby nepřišlo nejtragičtější léto v dějinách Československa.
Léto, které na dlouho změnilo životy nám všem. 21. srpen 1968.
HLAS Z ROZHLASU Vyzýváme všechny ke klidu.
Je to jediným možným řešením naší situace.
Nedopusťte, přátelé, aby kdokoliv mohl zneužít této situace
a najít si záminku pro ozbrojený zásah.
Bratříčku, nevzlykej, to nejsou bubáci,
vždyť už jsi velikej, to jsou jen vojáci.
Přijeli v hranatých železných maringotkách.
Se slzou na víčku, hledíme na sebe,
buď se mnou, bratříčku, bojím se o tebe.
Na cestách klikatých,
bratříčku v polobotkách.
Celý národ byl v šoku. Několik desítek lidí invazi nepřežilo.
Byly stovky raněných,
desítky tisíc lidí emigrovalo.
Mezi nimi i naše teta Milada a strýc Radim.
-ZVONÍ ZVONEK -Život šel dál.
Lidé museli řešit každodenní starosti i radosti.
Zaplaťpánbůh, že jsme tady včas. Já se bála, že to nestíháme.
Babi, proč bychom to nestihli? Tobě to ale sluší, Evičko.
Tatínka čekala promoce.
Byl smutný, protože promoval sám. Bez nejlepšího kamaráda Tondy.
Ten byl po okupaci ze školy vyhozen.
Lidské osudy vedou po neuvěřitelně klikatých cestách.
-Vypadá to, že všechno klaplo. -Až na naše mladý.
Nemohli takhle narychlo přijet. Tak to oslavíme později.
Už zbývá jenom náš oslavenec.
Jano, já mám takovou radost, že to všechno klaplo.
Babičku Janu začal svádět její nadřízený Radek.
Fofrem pryč.
Děda Josef musel na přání bratra vynést věci z jeho bytu.
-To jsou oni. -Ale kdo?
Tajní.
-Nikdo tady není. Pojďte rychle. -HODINY ODBÍJÍ
Mého tatínka čekala vojna.
-Vždyť tě tady zabijou. -Neboj, nezabijou.
Zápas o holý život.
(Všichni) Ratatatatata.
To budete pálit takhle ve stoje?
To budete hned mrtví.
(Všichni) Ratatatatata.
Uznejte, že to byl moc hezký večer. Já vám za něj moc děkuji.
Dobrý večer.
-Dobrý den, maminko. -Jsou to vaši?
Ne, je to strejda Radim s tetou a Romanem.
Kde se tady vzali bez ohlášení?
Vrátili se z emigrace. Nebyla jim dost dobrá.
Dokonale tím všechny zaskočili.
-Radime, Miládko. -Dobrý den, maminko.
-Ahoj mami. -Ahoj, co tady děláte?
Vrátili jsme se.
Jak jste se mohli vrátit?
-To přece nejde. -Jak vidíš, jde.
A začaly komplikace.
Brácho,
ty si z ničeho nic utečeš za kopečky
a všechno tady necháš na mámě a na nás.
My jsme udělali přesně to, co jsi chtěl.
Málem mě kvůli tobě zabásli a ty se nyní objevíš,
ani nepoděkuješ a chceš po nás prachy!
Nikdo tě o nic neprosil.
-Prosím? -Já tě nenutil k tomu,
abys nám pomáhal.
Víš co?
Vypadni odtud!
Toho roku jsem šel poprvé do školy.
-To nás nemůžeš vyfotit potom? -Potom to není ono.
A tatínek poprvé do nové práce.
Už nám ho vedou ukázat,
kolegáčka.
Jak ten náš nový kolegáček vypadá?
Na fízla docela dobře.
Inženýr Karel Dvořák. Váš nový kolega.
Dobrý den.
Netušil ale, co ho čeká.
Já půjdu, asi. Přilbu a plášť máte. Na shledanou.
Čest, chlapi.
Neslyšela jsi, co říkala babi? Že se mi máš věnovat.
Nech toho!
Ale, no tak, Jano. Víš, jak ti to sluší, když se zlobíš?
Já přijdu potom.
Při vynášení věcí z Radimova bytu dědu Josefa chytili.
Celá věc měla dohru u Státní bezpečnosti.
S neočekávaně krutou tečkou na závěr.
Jana mě podvádí.
Jana?
-To není možný. -Bohužel, je. Nevím, co mám dělat.
Nevím, jak se mám chovat. Chápeš to? Je mně 52 a já nevím,
co mám říct své ženě, když mě podvádí.
Čekal jsem, že mi řekneš cokoliv, ale tohle?
A teď ještě ty pitomé Vánoce.
Na Vánoce byli ještě všichni pohromadě.
Tak co, praštíš ho konečně?
-Sakra, to není tak jednoduché. -Nevidíš, jak se chudák trápí?
-Nejsem řezník, jsem inženýr. -To vidím. Dej mi tu paličku.
Nás čekal silvestr na horách.
Dobrý.
Kde se maminka skamarádila s Vaškem.
Vy si tykáte?
Na chatě si tyká každý s každým.
Kromě tebe.
To je výborný. Ten chlap mně dělá z práce peklo.
Ponižuje mě před ostatníma a ty si s ním tykáš.
Promiň, Evi, můžu si půjčit trochu kakaa, nám došlo.
Jistě, pane generále. Půjčte si třeba i moji ženu.
-Prosím tě, jsi jako malý kluk. -Já jsem jak malý kluk?
-Karel, Vašek, na co se napijeme? -Na ex!
Táta nakonec taky.
Sestro, prosím vás, nevíte, kde je pan Kopecký?
To opravdu nevím.
František Kopecký.
Prababiččina nová známost z nemocnice.
-Ahoj Jani. -Dobrý večer.
Babi, vy jste se zbláznila. Tohle je aprílový žert?
Ne, není. Sama jsi říkala, že je potřeba tady vymalovat.
-Proč ale teď? Víte, co mám práce? -Nevšímej si toho, Jani.
My to, s Františkem, zvládnem.
-KÝBL SPADL -Dobrý, ten byl prázdný.
Říká se, že komunikace je to první,
-co se v životě učíme. -Halo, Dvořáková.
-Ale zvládáme ji dokonale? -TELEFON PÍPÁ
Já kdybych věděl, že mně někdo celý rok obšťastňuje ženu,
tak nevím, co bych dělal.
Celý rok?
Jak to víte?
Pardubice nejsou tak veliké.
Jízlivá poznámka soudruha Karpíška byla poslední kapkou.
Děda Josef se definitivně rozhodl.
-Odstěhoval se. -Usmívat se, sýr!
To se nějak urovná.
Mami, usmívat.
Nový rok, nový začátek.
Nový začátek.
Na začátcích je vždycky něco hezkého.
I teta Jaruna, nová přítelkyně Josefa, zprvu působila mile.
To je vývárek jedna báseň.
Jenom by to chtělo zelenou nať. Máte libeček
nebo petržel?
Mám, ale Honzík to nemá rád.
Evičko, je to zdravé a děti neví, co je pro ně dobré.
-Tak vítej v novém domově. -Děkuju.
-Dáš si pivko? -Rád.
Strejda Tonda vzal do podnájmu Marka.
Domov. Já mám poprvé v životě domov.
Zuzka začala studovat gymnázium v Praze a nastěhovala se k nám.
-Ty mě nepoznáváš, Honzíku? -Zuzko, to je dobře, že jsi tady.
A taky potkala svoji osudovou lásku. Tondu.
My se známe od minula, že jo?
Zuzko, chtěl jsem tě poprosit, abys mi dala ještě šanci.
-Svoji šanci už jsi dostal. -Evo, já tě opravdu miluju.
Já tebe ale ne. Já jsem se v tobě spletla.
Ne asi, ale určitě!
-Můžeme si promluvit? -Máme ale o čem?
Myslím si, že máme.
Brácha mě zabije.
Až potom, co skončí se mnou.
Stejně jsi strašně starej.
Dědeček.
I když teta Jaruna ze začátku vypadala mile,
Josefovi pomalu docházelo...
Za soustruhem, v kanceláři,
tam se všude ženám daří.
Že se Jana nahradit nedá.
Co ale ještě potřebuješ, ženo?
Mít srdce láskou naplněno.
Jen tak může vzkvétat naše zem,
když je žena milována muromcem.
-Mami, to ale ještě nic neznamená. -Ne? To snad nemyslíš vážně?
-Jarka je jinak moc fajn ženská. -Kdyby to viděl tvůj táta.
Nic mně neříkej. Pojď, Honzíku.
Jednoho dne se u nás objevil strýc Radim, že hledá dceru Renatu.
Když ji našel, nechtěl uvěřit tomu, co dělala.
Já už musím jít, tati.
Hodně štěstí, holčičko.
Můj táta už musel, jako po několikáté,
žehlit za Jardu jeho zálety a maléry.
Co takhle dík?
Dík.
Překvapivě se tentokrát všechno provalilo.
Táta nastoupil na Jardovo místo.
Přejete si, soudruhu vedoucí?
Čaj.
Také se provalilo, s kým chodí Zuzka.
Tondo!
Na balkon.
Dobrý den, paní Dvořáková.
Hledáte tady něco, mladý muži?
Ne.
Takhle už to dál nejde.
Kapela je pro nás dva malá.
To asi jo.
-Chceš slyšet můj názor? -Ne.
Nebo jo.
Když máš někoho ráda a opravdu ti na něm záleží
a ten člověk tě pak zklame,
to je asi fakt to nejhorší. Tvému manželovi opravdu nezávidím.
Vypadá docela pěkně na ty roky, co?
V létě to bude 25 let.
Táhli jsme ho z Věstonic až do Mikulova.
Nejraději bych ho tenkrát rozšlapala.
-To já taky. -Táhnout se s kořenem takovou dálku
-Já myslel, že se líbí tobě. -Já myslela, že se líbí tobě.
Já už musím.
Máš tady ten oblek.
Zatrub na ústup, Josefe.
Promyšlený, rychlý, na všech frontách.
Jde o to, překvapit nepřítele, jako generál Brusilov.
Žádný Brusilov, sbalíš si svých pět švestek a odstěhuješ se,
až tam Jaruna nebude.
Hlavně, Josef, nesmíš za sebou nic nechat. Spálená zem.
Hlavně nezapomeň na klíče. Hoď jí je do schránky.
Nebo je můžeš nechat na stole.
Hlavně se nesmíš na ně podívat. To ti říkám já.
Zuzka se odstěhovala k Tondovi.
Co se stalo?
-Máte nějaké podezření? -Podezření, na co?
Myslíte si, že by mohla být jinde než obvykle?
Co se děje?
Vaše sestra byla včera zadržena na koncertě,
-kde se zpívali závadové texty. -No, výborně.
Já jsem se vážně o tebe bál. Co se stalo?
-Nic. -Něco asi jo.
Víte vy vůbec, s čím si zahráváte?
Tohle není hra. S tím se smiřovat nebudu, chápeš to?
Nekřič, ty spravedlivá.
Tobě je jedno, že do toho taháte i ostatní?
Co naši, až se to dozví?
Dobrý den.
My dvě bychom se měly představit. Já jsem Dvořáková.
Jaroslava Plachá. Těší mě.
Že by mě těšilo, to se říct nedá.
Asi o zdravotním stavu mého muže víte víc než já.
-Je mu lépe. -Děkuju za informaci.
Myslím si, že byste ho neměla navštěvovat,
aby se mu nepřitížilo.
Buďte tak laskavá a nerušte ho.
Odpustíš mi?
A ty mně?
Já jsem v tom.
Karle, já vím, že je to hrozný problém,
-ale až Tondu pustí z vězení. -Zuzi, oni ho nepustí.
Cože?
Nepustí ho!
Člověk občas zjistí, že je úplně v koncích.
Bezradný,
ale přesto, i když se vše zdá, že je beznadějné,
je dobré vědět, že naděje umírá poslední.
Dobrou chuť.
Tatínek vybral jméno pro Horovu loď.
Niké, znamená vítězná.
Ale jakým směrem se bude jejich plavba ubírat?
To se teprve uvidí.
Skryté titulky Miroslav Hanzlíček