Psaníčko, botaska, síťovka.
Mnohdy kuriózní názvy pro věci každodenní potřeby.
Jaké tašky jsme před listopadem 1989 nosili na nákupy,
do práce nebo do školy, uvidíte v dnešním Retru.
Muži nosili do práce kožené brašny, ženy zase ocenily velké kabelky.
Ta žena do toho potřebovala uložit svoje věci, doklady,
do práce věci, a když se vracela, tak sem tam něco nakoupila,
tak do té tašky se muselo něco vejít.
Na druhém stupni ve škole letěla koženková taška Botas.
Bylo to mimochodem velice praktické zavazadlo školní,
protože se tam vešel i velký atlas.
Mělo to vnitřní kapsy, takže se tam vešla i dobrá svačina.
Nakupovat se chodilo s vlastní taškou, nejlépe síťovkou.
Ale kdo měl tehdy igelitku, měl se čím chlubit.
Když jsme občas vyjeli s divadlem, jako že jsme poměrně často
jezdili s divadlem na Západ, tak když jsme tam dostali igelitky,
jako že se dostávaly v každém krámě,
tak jsme je pečlivě schovávali a já jsem je pak dovezl domů mámě
a ta měla strašnou radost.
Nejdřív to byla síťka na vlasy a pak se z ní stala nákupní taška.
Síťovka, symbol socialismu. S čím jsme tehdy chodili nakupovat
a proč byly igelitky tak vzácné, uvidíte v dnešním Retru.
Síťovka má více jak stoletou historii.
Ta v podstatě vznikla někdy na počátku minulého století.
Zasadil se o to pan Vavřín Krčil. Ten z původních rybářských sítí
a vlasových sítěk v podstatě přišel na ten vynález toho,
že z toho bude dělat průmyslovou nákupní tašku.
Jeho podnik byl znárodněn a síťovky se vyráběly
v národním podniku, bylo to ve Žďáru nad Sázavou.
Tam ta výroba v podstatě běžela až do konce 70. let.
V 50. letech, když se začaly vyrábět plastické hmoty
a začaly se používat i v oděvnictví,
tak se začaly vyrábět síťovky z tohoto materiálu,
který byl velice pevný, odolný.
Dal se do něho dát i docela těžký nákup.
Variantou této síťovky je tato síťovka,
která byla zdobena korálky, ale ty korálky měly
i takový praktický účel, protože se ta taška snadněji
roztáhla a natvarovala třeba na potřebný pecen chleba.
Spousta lidí si všechno doma vyráběla.
Jednou z těch věcí byly právě i síťovky.
Byly tam i umělohmotné takzvané kroužky,
které na sebe navazovaly, takže ta škála nápaditosti
byla na tom, co měl kdo doma v podstatě.
Síťovka, zejména ta elastická, pružná nemá ve světě konkurenci,
protože vlastnosti toho, že můžete mít tu síťovku v kapse
a pak do ní dáte velký nákup, to vám jiná taška neposkytne.
Můžeme se vás prosím zeptat, jaké jste nosili tašky před rokem 1989?
-Síťovky. -Síťovky?
Síťovky a chodili jsme pro rohlíky, pro máslo.
Vy čekáte, že byly igelitky, že?
Že mám říci, že jsme nosili igelitky, a já ne.
Ne, ne, ne, to byly takové sítěnky.
Ty tenoučké, to se takhle natahovalo.
To si vzpomínám taky. Byla maličká a pak byla převeliká.
A potom byly jako ze šusťákoviny.
Ta se složila a byla v takové malinkaté kabelce.
To psaníčko z toho bylo.
Možná právě jediným problémem je, že do té síťovky je vidět.
V době socialismu existovalo takové povědomí,
že nechci, aby někdo viděl, co já jsem sehnal,
protože jsem to sehnal pod pultem.
Tak jen pro zajímavost. Pražský Dům potravin rozdává
k nákupu docela pěkné reprodukce. A zdarma.
Ale už třeba na fazolový salát si musíte kelímek koupit,
jinak vám kape z tašky jako téhle slečně.
V 60. letech se potom začaly nosit tašky látkové.
Tašky byly z nylonového materiálu, velice pevné, snadno se praly.
Mohly mít buď dvě ucha, i třeba takto řešená, z umělé hmoty.
Nebo potom dál se vyvíjely s ozdobnými pruhy nebo bez pruhů,
bužírky, zase zpevněná ucha, aby to vydrželo co nejvíce.
Potom ze 70. let máme také tuhle nákupní tašku,
která sice je již z úplně jiného materiálu.
Je celá plastiková, ale splňovala účel nákupní tašky.
Je na ní velice pěkný módní potisk kopretin,
který byl pro 70. léta typický.
V pozdější době to byly takové klasické tašky na kolečkách,
kde to původně bylo vyráběno spíš pro starší generaci
nakupujících žen, kdy měla kolečka usnadnit nákup.
Myslím si, že v podstatě smrtící pro síťovku jako takovou
byl nástup igelitových tašek.
Před nedávnem v jedné z jeho provozoven v Jílovém u Prahy
zahájili výrobu těchto tašek již na druhém automatu
od italské firmy Plastimac. Zvýšila se jejich výrobní kapacita
polyetylenových tašek na zhruba 20 milionů kusů ročně.
Podařilo se tím také rozšířit stávající sortiment na 4 velikosti.
Igelitové tašky se začaly používat v 70. letech.
Předtím tady byly již tedy látky firemní, papírové.
Třeba u nás bych připomněla tašky s potiskem Domu módy,
kde se nakupovaly výjimečné věci.
Ale zase ze západní Evropy začaly postupovat tašky igelitové
a vlastně bylo zajímavé jít s taškou,
která měla nějaký zajímavý nápis nebo firmu.
Nebo třeba u nás nápis Tuzex nebo Oděvní služba a podobně.
Takže to spíš byla věc, která byla spíš módní,
než aby nahrazovala nákupní tašky.
Teď se, prosím vás, podívejte.
S oblibou nosí naše ženy po ulicích západní módní obaly.
Je to opravdu krásná záležitost a estetický zážitek,
ale podívejte se, tady vám předvádíme
jeden z našich obalů. Srovnávejte.
Srovnání nedopadne pro nás moc příznivě, bohužel.
Vlastnit igelitku svého času byl obrovský hit.
V podstatě je nosily ženské místo kabelek
a byla to děsná móda, zejména za dob před revolucí,
když tam mohly být nápisy v cizím jazyce.
Když někdo chtěl igelitku, tak musel mít někoho známého
nebo nějakého příbuzného,
který vycestoval a pak přivezl něco v té igelitce.
Nebo přivezl ještě navíc jiné igelitky s obrázky apod.
Když jste ulovil rybu, v čem jste si ji odnesl domů?
Rybáři mají takový sak, jmenuje se to vezírek.
Je to něco takového jako síťovka.
Když jsem neměl vezírek, třeba jsem ho zapomněl,
tak síťovka byla vždycky po ruce, protože tenkrát ji měl
skoro každý v kapse, takže síťovka na to byla úplně úžasná.
-Dobře z ní odtéká voda. -Odtéká voda, ano.
Ale ty ploutvičky se tam někdy zamotají.
Zamotají, ale to se zamotají i do vezírku.
To už se nedá nic dělat. Musíte chytat tak velkou rybu,
aby měla velké ploutvičky a nezamotávaly se.
Myslíte si, že ta síťovka, že to byl fenomén?
Hlavně to bylo něco naprosto skvělého.
Byla to taška, která se dala zmuchlat do kapsy,
vážila několik gramů a unesla neuvěřitelné množství nákupu
potravin a bylo to opravdu naprosto ideální.
Já jsem rád, že někdo to teď vytáhl a že se to obnoví.
Igelitové tašky jsou sice velice dobré,
ale když se podíváte potom kolem sebe,
tak je to něco strašlivého. Já hodně jezdím do ciziny
a třeba tropická Asie a Afrika je zamořená igelitovými taškami,
pytlíky a takovým sajrajtem. To se válí naprosto všude.
Oni byli zvyklí, že jejich odpad se vždy rozložil.
Teď už se nerozkládá, protože igelitový pytlík
vydrží několik desítek let, takže doporučuji...
-Byla jsem tam, viděla jsem. -Je to jedno velké smetiště.
Je to velký problém.
Psaníčka nebo velké kabelky. Klopnové nebo na zip.
Krešlak nebo plastex. Ženy si za socialismu mohly vybrat,
jakou kabelku si koupí, pokud ji ovšem sehnaly.
Muži to měli mnohem jednodušší. Do práce nosili aktovky
nebo kufříky, nanejvýš si do společnosti vzali
takovou malou taštičku na doklady, které se říkalo buzertaška.
Tušíte proč?
Více se využívaly střední tašky a větší tašky,
protože v tehdejší době ten člověk si nekupoval více výrobků.
Měl to na každou příležitost, takže ti lidé se snažili
mít univerzální výrobek, aby sloužil jak na nákup,
tak potom i do práce, ale do společnosti si
koupil výrobek, který odpovídal danému společenskému zaměření.
To znamená, že do divadla a na společenské akce
už to byly malé kabelky.
Už v roce 1949 vznikla tady instituce,
která se jmenovala Textilní tvorba, která v roce 1958 byla
přejmenována na ÚBOK. Tyto instituce se zabývaly tím,
aby byly vyráběny velice kvalitní prototypy pro průmysl,
tedy i obuv a kabelky, tedy kožená galanterie.
Takže naši výrobci měli vzory, co se děje ve světě.
Ovšem to, jestli to potom mohli vyrábět a v jakém množství,
to byla jiná otázka.
Po druhé světové válce nastupují syntetická vlákna jak v textilu,
tak potom i v dalších materiálech. Toto je toho příklad.
Tento materiál se jmenuje plastex.
Byly z něho vyráběny kabely i tašky všech velikostí a barev.
V první polovině 60. let hlavní módní linii
reprezentovaly tašky větších rozměrů,
které měly obdélníkový nebo lichoběžníkový tvar
a byly pracovány do tzv. rámů, to znamená do této části.
Tahle kabelka vznikla jako prototyp a je zajímavá tím,
že je také vevnitř dokonale vypracována,
takže není jenom krásný materiál, který je na vnější straně,
ale také velice jemná, propracovaná kůže na vnitřní straně.
Přišla druhá polovina 60. let, kdy se v módě mnoho změnilo,
kdy se vedle klasických materiálů
začaly objevovat další materiály syntetické.
A takový nejznámější materiál z této doby se nazývá krešlak.
Na samém konci 60. let se začaly nosit také kabelky,
kterým se říkalo mini. Všechno bylo mini.
Minisukně, všechno, takže byla i minikabelka.
Ke každé dívce patří neoddělitelně minikabelka nebo,
jak se říká, discokabelka. S jejich výrobou u nás začal
třebechovický závod Gala. Materiálově nenáročná galanterie
využívá především zbytky usní z výroby klasických kabelek.
I to je reakce na nutnost úspor.
Tím víc, když jde o takový materiál, jako je kůže.
Letos v třebechovické Gale vyrobí
téměř 450 000 kusů dámských kabelek.
V současné době plní především požadavky vánočního trhu.
Ovšem i tady žijí dva roky dopředu, protože ve vzorkovně
už se připravuje kolekce výrobků na rok 1983
určená pro Sovětský svaz.
Psaníčko se nosilo již před válkou.
Patřilo ke klasickému dámskému oblečení.
Toto je opět dokonale vypracované z národního podniku Galex.
Je tady taková česká specialita, že na vnější straně je kůže
pokryta paličkovanou krajkou se zlatým lurexovým vláknem.
V prototypech opravdu existovaly věci,
které byly současné tomu západnímu trendu.
Ale co se týkalo toho, co bylo v obchodu,
tak spíš byly dobře zastoupené klasické vzory.
Na trhu toho moc nebylo, takže když někdo chtěl mít
něco hezkého nebo se chtěl trošku odlišovat, což si myslím,
že v 80. letech české ženy opravdu se chtěly odlišovat,
na rozdíl od současnosti, kdy všechny spadávají
do takového konzumu, že jsou k nerozeznání,
tak tehdy ta situace byla opačná. Tím, že na trhu nebylo nic
nebo ty věci byly stejné, tak byla veliká touha se odlišovat.
A proto tyto domácí švadlenky a šperkaři měli dobré období,
protože ty věci byly žádané. V podstatě cokoliv jsme vyrobili,
tak všechno šlo do světa. Nic nám nezůstalo doma.
Když jsem chtěla opravdu módní kabelku,
tak bylo dobré si pro ni dojet do Budapešti,
protože tam soukromé živnosti úplně nezmizely
a člověk tam daleko rychleji a snadněji našel kabelku,
která byla opravdu módní.
Náš trh žádal malou tašku, kterou muži mohli používat
na svoje doklady a potřeby, které nosili do práce.
To znamená, že měla krátké i dlouhé držadlo,
měla minimálně dvě kapsy a uvnitř tzv. separaci dvojitou,
do které si ten pán nebo muž dával svačinu.
Druhou část používal na doklady a věci, které s sebou nosil.
-Nosil jste taky takovou tašku? -1989?
Myslím si, že tuto už jsem nosil určitě.
Kožené, do ruky, taška.
A v čem je třeba výhodná taková taška? Je praktická?
Praktická je pro mě, že tam mám úplně všechno.
Karty, občanku, řidičák. Takže když si vezmu tuto dokladku,
tak vím, že nic jiného nebudu potřebovat.
Pánové začali nosit kabelku do ruky.
Myslíte takzvanou buzertašku.
To dlouhé držátko svádělo k tomu, aby s tím muži takhle točili,
jako to dělávaly lehké ženy se svými kabeličkami.
Myslím, že z toho vzniklo toto pojmenování.
Jsou taky známé historky, jak jim to do Vltavy spadlo z mostu.
Školačky a školáci na prvním stupni nosili
učebnice v aktovkách na záda. Na druhém stupni je potom
vyměnili za tašku, která dětským zádům zrovna moc neprospívala.
Pamatujete na modrou botasku přes rameno?
Prapůvodní tašky byly vlastně kožené
a ty měly jednu komoru na sešity a knížky.
Potom tam byly dvě kapsy na pouzdro a na svačinu.
To opravdu těm žákům nestačilo.
Jak se na ně kladly nároky ve škole,
tak prostě byl nárok i na výrobce, aby zabezpečovali bezpečnost žáků,
kteří ty tašky nosili, proto se tam začaly používat
odrazky, začaly se používat jiné materiály.
Na tašce se musela vytvářet pouzdra na pití,
na jednotlivé segmenty, který ten žák ve škole potřeboval.
Děti, můžu vás na chvilinku zastavit a potěžkat si aktovky?
To snad není možné, to je tíha.
My jsme si totiž připravili takový pokus na základě
vašich dopisů a telefonátů. Samozřejmě máme také připravenu
váhu a děti teď poprosíme: Dávejte své aktovky na váhu.
Ano, zhruba čtyři kilogramy.
Neuvěřitelné. Osm kilogramů. A tady?
Asi šest.
Ti větší, kteří se blížili tomu teenagerskému věku,
pochopitelně už chtěli něco módnějšího.
A tam se velice prosadily takzvané botasky,
které začala vyrábět myslím Skuteč.
A potom je vyráběla i různá družstva.
Československá varianta byla tmavě modrá.
Měla pevné držadlo do ruky i dlouhé držadlo přes rameno
a nosili ji opravdu všichni.
Tašky Botas nosili spíš kluci, protože byly dost velké.
Z dnešního pohledu si myslím, že byly docela praktické,
protože byly lehké, měly několik kapes
i takové přihrádky v sobě,
takže se do nich věci daly dobře rozložit.
Ale myslím si, že holky je moc nenosily,
protože byly takové pánské.
Chlapi, co tady blbnete teď v noci?
My neblbneme, tati. Já se jen tak raduju.
-Honza mi právě daroval adidasku. -Koukej do postele!
Ty klacku, ty si hraješ s polštářkama.
Počkej, za tejden budeš spát na kavalci.
S čím jste chodila do školy?
To byly klasické aktovky. Takové nějaké ruksáčky
nebo takové barevné věci, jako jsou teď, to nebylo.
Nebo nějaké figurky nebo odrazová sklíčka, to vůbec.
A dědilo se to, že?
Bráška dědil po mně, a tak to bylo.
Do školy se nosilo ledacos.
Já jsem v té době vlastně už chodila na gymnázium.
To se nosily takové pytlíky nebo žebradla.
Já jsem měla po babičce takový pingl ze zbytků kůží.
Nic tak, že by všichni museli mít jeden typ nějaké tašky, to nebylo.
Já si myslím, že to bylo složitější,
protože nebylo z čeho vybírat, takže to každý řešil podle toho,
k čemu se zrovna propracoval, jestli mu někdo něco přivezl
zvenku nebo jestli se mu podařilo najít nějaký výrobek
nebo si něco ušít sám, protože hodně lidí si šilo.
Hodně dívek. I kluci šili hodně.
Myslím si, že dost si šili sami z plátna,
protože plátna celkem se dala koupit v Řempu.
Z manšestru se hodně šilo, maminky šily dětem
manšestrové tašky s jedním dlouhým držadlem
přes rameno nebo křížem, ale u holek si nepamatuji,
že by bylo něco univerzálního, co by musely mít všechny.
Jak vypadala vaše taška do školy?
Měli jste doma síťovku?
A nosili jste radši tašky umělé nebo kožené?
Napište nám na www.retromanie.cz.
Hezký týden a na viděnou.
Skryté titulky: Věra Kotlínová Česká televize, 2010