Dobrý den, dámy a pánové. Posaďte se, udělejte si pohodlí
a dívejte se na Retro. Dnes navštívíme kabaret,
ocitneme se na estrádě a skončíme na revue.
Tak dobrou zábavu.
Dozvíte se, že dělat humor v kabaretu nebylo snadné.
Co říkal Werich, nemusí se na jevišti říci hovno,
a může to být vtipné, humorné a lidé se baví.
Pobavíte se na estrádách.
Nejlepší pro umělce byl Mezinárodní den žen.
To se jelo celý týden, co den žen byl.
Všude byly estrády.
Uvidíte, jak se připravovaly noční revue.
My jsme najali gymnastky. To byly takové podsadité,
svalnaté holky, to víte, gymnastky a ňadra,
to bylo taky trošku bizarní.
Roman Ráž zavzpomíná na režiséra Jiřího Krejčíka,
který zfilmoval jeho knihu Prodavač humoru.
Pan režisér vždy velmi pocitově volal: Já to takhle necítím.
To nejde. Takhle to nemůže být.
Vidím, že se vás v našem kabaretu sešlo hodně.
Z toho mám pochopitelně radost. Náš pestrý kabaretní program
nabízí pěvecká, taneční a hudební čísla.
Chybět nebudou ani scénky, ale pozor - kabaret právě začíná.
V pražském kabaretu U Fleků jsme si ověřili,
že k pivu patří také pivní zábava.
Jdeme na to!
Vy mě nepoznáváte? Já jsem hraběnka Marica.
POTLESK
Tak tady jsem nebyl deset let.
Je to jinak trochu.
Pro mě, když jsem sem přišel, to bylo zajímavé tím,
že mi to připomnělo cizí francouzský kabaret,
protože tam seděla paní, která uměla čtyři řeči.
To byla pouhá pokladní, ale když jste se jí zeptal na cokoliv,
tak vám mohla říci i to, jak se dělá kabaret ve Francii,
v Anglii, protože ona všude byla, všechno projela.
Když už jsme byli na podchodu, vybílil jsem hospodu.
Pan kapelník pak nám sólo hrál...
Kabaret U Fleků, ten jsem měl docela rád,
protože oni to dělali opravdu moc dobře.
Tam hrál šraml, asi čtyři nebo pět muzikantů,
v takové ohrádce, tam se děly scénky, písničky, tanečky.
To byl v podstatě základ všech estrád.
Prosím, prosím, prosím.
Promiňte, vážená mistryně, čekal jsem vás od piana.
Když skončil program, oni nechali roznést pivo.
Potom hrála muzika, oni k tomu zpívali -
hudba na přání, když někdo přišel a řekl,
dejte tam tohle, tak tam ta kapela malá,
ten šraml, měl takové znalosti,
že to stačilo zapískat, a oni to okamžitě zahráli.
Sem chodili i lidé, kteří na to měli.
To byli většinou cizinci, bych řekl.
Kanaďani sem hodně jezdili, Australani.
Dokonce jsem tady zažil u jeviště Italy.
Číšník, který nesl více jídel,
se naklonil a tomu jednomu to vylil do klína.
Tak jsem z jeviště volal: Úklid!
Když začal druhý program, tak já jsem byl pověřen,
abych druhý program v oblasti zábavy rozhýbal.
Tam jsme začali dělat s Darkem Vostřelem
a Jaromírem Vomáčkou Kabaret U Zvonečku.
Chtěli jsme udělat tzv. retro.
Ukázat, jak se kabaret v té době dělal.
Dobrý večer, vážení přátelé. Dovolte, abych vám poděkoval,
že jste si našli trochu času a navštívili
náš Kabaret U Zvonečku. Dobrý večer.
PÍSEŇ
Kabaret, to je svět plnej vášní.
Po Kabaretu U Zvonečku přišly další věci.
Začali jsme dělat s Podskalským taky kabaret,
ale to už byl takový revuální kabaret.
Jmenovalo se to Kabaret U Dobré pohody.
I když jsme někdy zpívali takové košilaté písničky,
ale pořád to mělo úroveň, to je to, co říkal Werich:
Nemusí se na jevišti říci hovno, a může to být vtipné,
humorné a lidi se baví.
Kdosi pravil: Humor je složitá, choulostivá a velice křehká nádoba.
Stačí málo, rozsype se, je po ní,
ale náš humor vydrží sebetvrdší náraz.
Je z poctivého materiálu.
Roman Ráž, Prodavač humoru. To je kniha,
která se celá odehrává v prostředí socialistických estrád.
Pane Ráži, proč právě tohle téma?
Protože to bylo téma velmi vzrušující.
Já jsem pracoval v estrádách několik let.
Právě tyto konflikty, které estrády přinášely,
mě inspirovaly k napsání tohoto románu.
Směj se, paňáco.
Je konec milování.
S panem Krejčíkem, režisérem, jste spolupracoval na scénáři
ke stejnojmennému filmu. Jaká to byla spolupráce?
To byla velice pozoruhodná spolupráce,
dramatická spolupráce, abych tak řekl.
Já jsem jezdíval k němu domů a tam jsme na tom pracovali.
Jenomže pan režisér velmi pocitově vždycky volal:
Já to takhle necítím, to nejde, takhle to nemůže být.
To tak nejde. A běžel k oknu, otevřel okno
a do pražské noci volával: To nejde, tak to nebude.
A za dveřmi se zjevila jeho milá žena, úžasná dáma
paní Krejčíková. Ta na mě dělala: Pst, vydržte.
Vydržte, klid. To bude dobré.
A tak jsme psali a jednoho dne, kdy už on to tak necítil příliš
a nebylo možno se dohodnout, tak já jsem řekl:
Pane režisére, konec, já končím, dobrou noc.
A šel jsem pryč. On za mnou vyběhl na chodbu a volal:
Pane doktore, vám se něco stalo,
že jdete pryč? Pročpak? Co se děje?
Já jsem říkal: Konec, pane režisére.
Nebudeme to spolu dělat. A odešel jsem domů.
Asi za hodinu volal produkční, to už byla noc a říká:
Vy jste měl nějaký konflikt s panem režisérem?
Já jsem říkal: No, konflikt. Já jsem prostě skončil tu práci.
Aha. Můžu vám položit tři otázky?
Já jsem říkal: Můžete, samozřejmě.
Tak podívejte se, první otázka: Ten pan režisér...
On před vámi ten scénář trhal? Dupal po něm?
Já jsem řekl: Ne, to vůbec ne.
A druhá otázka: On vám vyhrožoval nebo sáhl na vás nějak?
Já jsem řekl: To taky ne. A on říkal - ještě poslední,
ale opravdu odpovězte upřímně. Škrtil vás?
Já jsem říkal: Neškrtil.
A on říkal: Pak ovšem to byla úžasná spolupráce.
To ten film napíšete a natočíte. Určitě. A taky jsme ho natočili.
Vesele, jen vesele život musíš brát.
Když se tváříš kysele, kdo tě má mít rád?
Vítáme vás na naší estrádě. Přijeli jsme za vámi,
abychom vám ukázali, že v poválečných letech
si nejenom vyhrnujeme rukávy k práci,
ale dokážeme se i bavit. Naši renomovaní umělci
vám předvedou humorné výstupy, pobaví vás zpěvem
a k tanci bude hrát velký Big band.
Tak příjemnou zábavu.
Nejvíce návštěvníků přišlo ovšem na estrádní odpoledne,
kde o smích nebyla nouze.
Se zpěvem a vesele život musíš brát.
Vesele jdi z postele, vesele jdi spát.
Začalo to někdy v polovině 50. let, kdy už jsem jezdil na estrády.
Účinkovali s námi lidé jako Oldřich Kovář,
Bohumil Vích, Vlasta Burian, Hanička Vítová,
takže to byla opravdu krásná společnost.
Moc rád na tyto estrády, které byly v té době, vzpomínám.
Když ti umělci zrovna neměli angažmá v divadle a měli volno,
tak byli rádi, že jeli třeba na zájezd na estrádu,
kde měli svůj honorář a měli zájem zvyšovat si popularitu.
Já jsem byl prakticky skoro denně nebo obden na nějaké cestě,
když to bylo možné.
Každá estráda byla svým způsobem premiéra,
protože záleželo na tom, jak se dá dohromady parta.
Tam fungoval tzv. systém KMČ - kdo má čas.
Zůstal po ní jeden list, to dětské písmo.
Organizačně to fungovalo tak, že Hudební artistická ústředna
měla agenturní činnost a od roku 1958
tuto agenturní činnost převzal Pragokoncert.
Určoval, kam a na jaký zájezd určitý orchestr
a určití umělci pojedou.
Pro estrády bylo nejlepší to, že tenkrát bylo
strašně moc oslav - Den horníků, Den tisku, Den dětí atd.
Pořád byly nějaké ty dny a nejlepší pro umělce
byl Mezinárodní den žen, to se jelo celý týden,
co ten den žen byl, tak všude byly estrády.
Dělali jsme třeba i tři za sebou v různých místech.
To byly naše žně.
Hrozný strach před ní má defraudant, lupič, záletník i vrah.
Tohle šlo tak daleko, že nám určovali počet představení,
která můžeme za jeden měsíc absolvovat.
To jsme měli přesně stanovenou kvótu, ne víc.
Míň, prosím, ale víc ne.
Určovali, že můžeme sice vystupovat dvakrát za den,
ale to druhé vystoupení už musí být za poloviční honorář,
protože nemůže být tak kvalitní jako to první.
Oni věděli o nás všechno, co sneseme, co dokážeme,
co zvládneme, čeho jsme schopni.
Pojď! Člověk, kterej štěká, nekouše.
Samozřejmě se daly dělat různé takové triky.
Když chtěli někde skutečně významného umělce
a on tam nechtěl jít za ty tři stovky,
tak se mu napsaly dvě smlouvy - na odpoledne i na večer.
Přitom samozřejmě dělal pořád jeden.
Počkat! Počkat! Co to má znamenat?
-To je nesrozumitelný. -Funebrák.
-Napoleon Bonaparte. -Tak to jsem poznal. Bonaparta.
-Jeptiška vás tady žehná. -Děkujeme. Stačí.
Líbí se vám, jak je natočený?
Já si myslím, že ano.
Samozřejmě film je vždycky trochu zjednodušená knížka.
Nemůže tam být tolik psychologie a tolik věcí, co jsou v románu.
Krejčík žánrově postihl tu atmosféru estrád
a toho způsobu života kumštýřů velice dobře.
On byl velký perfekcionalista. On chtěl vždy všechno dokonalé.
Materiálu bylo málo, byl jen čtyřnásobek.
Měli jsme dvanáct tisíc metrů, takže on musel brát i věci a scény,
které natočil a které se mu tak moc nezdály.
On vždycky volával na produkčního: Vy mě nutíte,
abych operoval slepé střevo pohrabáčem.
Takhle se zlobil.
Říkal, že za těchto podmínek se nedá pracovat.
Nakonec to udělal velmi pěkně.
Já bych chtěla, abyste na tu moji tláču zapomněl.
A využíval mě docela normálně.
-Jak normálně? -Docela.
Jako sekretářku. Normálka. Můžu vám říkat šéfíku?
-Jak, prosím? -Šéfíku.
Měl ten film nějaké problémy? Mohl se promítat?
Mohl se promítat, ale až do posledních okamžiků
před premiérou, prakticky několik hodin,
nebylo jasné, jestli ho ÚV KSČ povolí.
Tam byl nějaký soudruh Pernica, který měl zvlášť pifku na mě,
na ten film a na tu knížku.
Tvrdil, že to je pomluva socialismu.
Bylo to velmi napínavé. Musím říci,
že se za to zasadil tehdy barrandovský ředitel Purš,
který nakonec ten film prosadil, film se promítal,
ale nesměl se hrát...
Třeba v Brně se nesměl hrát v kině Moskva na náměstí.
Musel být na okraji, musel jít na periferii,
nebyl preferovaný. Oni komunisti měli způsoby,
že něco povolili a preferovali, ale něco mohlo být
jen v ústraní a trpěné. Ten film byl takto trpěný.
Jedeme dál.
-Jožine, smlouvičku! -Prosím autogram.
To byla nádhera. To jste mě pěkně podfoukli.
Kdybych věděl, že je to taková volovina,
tak jsem vás hnal.
Burani, nemají o kumštu páru.
Večer pokročil a je čas na něco odvážnějšího.
Naše varietní spoře oděné umělkyně vás omámí svými ladnými pohyby
a náš program ještě umocní pikantní nádech celého večera.
Dámy a pánové, oddejte se snům a představám.
Naše revue začíná.
PÍSEŇ
Raději jsem neměla ten román, raději jsem neměla ho číst.
Už ani list.
Hrdina byl v tom románě schován, miluji ho, jmenuje se Twist.
Oliver Twist.
Tady k Alhambře jsme vždy vzhlíželi, když nám bylo nejhůř.
Tady jsme se ploužili po chodbách ubiti svými osudy,
protože v roce 1981 dělat nějakou noční revue,
to bylo bizarní už jenom... Jak to říkám.
První problém byl, kde vzít tanečnice.
V roce 1981 patnáct krásných vysokých holek,
které by byly ochotné tančit v nějakých průhledných hábitkách,
to nebylo možné.
Jediné, co bylo, byl televizní balet.
To byly takové maminy, co dělaly Mackie Messera.
My jsme najali gymnastky. To byly takové podsadité,
svalnaté holky, to víte, gymnastky a ňadra,
to bylo taky trošku bizarní.
Abychom se vůbec dostali k nějaké erotice,
kostýmy dělal Olda Schiller, který už bohužel nežije,
tak to udělal jako revue broučků. Měly průhledné blůzky.
Tam bylo možné při úporné snaze tušit,
že to jsou ženy, mladé dívky.
Já si pamatuji jako dneska, že jsme tam měli asi dvě děvčata,
která byla nahoře bez.
Požadavek z PKS byl, že musí mít něco na sobě.
My jsme měli velmi šikovného technika
a ten vyrobil pokličky asi dva centimetry v průměru,
děvčata si to dala na svá prsa a bylo všechno v pořádku.
Pak jsme hlavně získali Jirku Krytináře.
To byl náš štábní trpaslík.
Holky zvedly nohy a on dole podbíhal celou řadu holek.
Jednou se dokonce stalo, že jsem se nějak zapomněl.
Ta velká tanečnice Dáša Vlčková, když jsem se zapomněl,
tak už šla do provazu a hezky si na mě sedla.
Já měl zmačkaný klobouk, cylindr,
teď jsem tam takhle ležel rozpláclý pod ní, všichni tleskali.
Němci tam házeli marky a křičeli bravo.
Krása bez závoje.
To vzniklo nejdřív tak trošku ilegálně.
Zřídil to tam šéf varieté Draheňovský pan Pleva.
Pak mu došlo, že to takhle dál nejde,
tak se obrátil na nás, jestli bychom to zaštítili,
což jsme radostně udělali, takže jsme potom tam dívky
dodávali, dělali jsme tam konkurzy, to bylo vždycky nabito v sále,
když se dělal konkurz na striptérky.
Jednou jsem tam šel pro něco dolů netuše,
že tam je zkouška v tom sále, to bylo dopoledne.
A tam zrovna dělali konkurz na striptérky.
To bylo něco strašného. Byl jsem na balkoně
skrytý za sloupem, chvíli jsem se na to koukal.
Tam sedělo za stolem asi deset zamračených a unavených lidí,
řekl bych i vyššího věku. Tam se před nimi producírovaly
striptérky a dělaly tam frajkumšty, vše, co k tomu patří.
Vedle cinkaly talíře, jak myli nádobí u Draheňovských.
Už tam voněl připravovaný guláš na oběd.
To bylo něco otřesného.
Šli jsme tam s Vladimírem Dvořákem, vzali jsme s sebou manželky
ještě s nějakým hostem. Byl tam s námi známý primář,
který s námi přijel extra z Prachatic a chtěl to vidět,
tak jsme je vzali, ale já špatně vidím,
tak jsem seděl kus dál a říkal jsem:
A už jsou svlečené, ty holky? Já jsem to na tu dálku neviděl.
Viděl jsem, že se tam někdo pohybuje.
Dvořák pak přišel a říkal: To jsem měl o tom jinou představu.
To, co jsem viděl tady, vidím často v divadelní šatně.
To nám stačilo.
Já si pamatuji na první striptérku.
Myslím, že se jmenovala Alžběta Šteklová.
To byla první naše striptérka,
která vystupovala v Kráse bez závoje.
Bylo to hezké.
Vždycky jsem viděl hezká děvčata jen na fotce nebo na plakátě.
Najednou je člověk viděl před sebou. Mě to neuráželo.
Byli zase návštěvníci, když se jim ta holka líbila,
tak ji hned pozvali, že by s ní po představení chtěli posedět.
Oni s ní pak třeba nejen poseděli, ale i poleželi.
To samozřejmě přineslo určitě i další výnosy.
Dámy a pánové, po bohatém programu otázka na vás.
Chodili jste před listopadem 1989 do kabaretů, na estrády, na revue?
Co myslíte, liší se v něčem socialistická zábava od současné?
Napište nám na www.retromanie.cz.
Mějte se krásně a za týden na viděnou.
Ať ještě dlouho na stolku voní šminky.
Ať ještě dlouho není čas na vzpomínky.
Ať ještě léta příští řádíte na jevišti.
Na konci vystřihnete poklonu.
Skryté titulky: Věra Kotlínová Česká televize, 2010